301 



läpp är rundadt-äggrund, långt och smalt spetsad, men de båda andra 

 inre bladen äro helt smala. 



Växer i kärr, helst muUrika alkärr, i raedlersta och norra Sverige, 

 i Östergötland och på KinnekuUe, men alltid sällsynt och i de flesta 

 landskap på blott ett eller annat ställe eller icke alls (t. ex. Dalarne, 

 Vermland); sina mesta växställeu har den i Östergötland och Jemtland. 

 — Blommar i Juni, Juli. — Utbr. medlersta och norra Europa men 

 icke i alla länder (saknas t. ex. i Frankrike). 



Denna art är särdeles utmärkt med sina ganska små och på 

 mycket fina skaft sittande blommor, de minsta bland våra Orchidéers 

 och bland de minsta i hela ordningen. Den älskar den lösa, svarta 

 mylla, som bildas i alkärren, men växtens större eller mindre ymnighet 

 beror mest på dessas, genom olika varma somrar orsakade, större eller 

 mindre torrhet. O. Celsius upptäckte arten (omkring 1730), som svensk, 

 vid Sätra brunn i Vestmanland (L. Suec. ed. I). Sedan anmärktes 

 den på Alnun i Medelpad af D:r Gisler, och är det den sednare väx- 

 ten, som i Linnés Flora Suec. ed. Il upptages såsom Ophrys raono- 

 phyllos; den andra kallas Ophrys lilifolia. Orsaken till att Linné så- 

 lunda upptog växten såsom två skilda arter, var väl den att han, så- 

 som han sjelf säger, icke hade till bands Celsii växt dä han skref Fl. 

 Suec. ed. IL 



4. GASTRODIE^. 

 Ståndarknappen rörlig och lossnande. Pollenmassorna korniga, 

 svansade, 2. 



6. Epipogiuni Gm. 



Kalkbladen nästan parallelt närmade och riktade nedåt, nästan lika 

 långa, smala; läppen vänd uppåt, med en uppstående, nästan huflik, 

 sporre och treflikigt bräm med uppstående (på kant ställda) sidoflikar. 

 Pelaren med utdraget knappband. Pollenmassorna med stor gemensam 

 hållare. — Fruktämnet icke vridet. 



1. Snnveblomman 



(Epipogiuii) aphyllum Sw. — Satyrium Epipoglum L.)- 

 En bladlös, genomskinligt-blekgul, 5 — 10 tum hög ört med något 

 korallik, grenig, köttig rotstock utan rötter, samt svag och vattig, ned- 

 till uppsvälld och med hinnaktiga, trubbiga slidor klädd stängel, som 

 uppbär de vanligast 3 (2 — 6), temligen stora, hängande blommorna. 

 Bloraskärmarna äro små, hvitaktiga, genomskinliga. Kalkbladen äro blekt 

 gulaktiga, svagt blekrödt-punkterade; läppen nästan vattenklar, dess 



