326 



benig med utspärrade, något frarakrökta ben; vid basen är den nästan 

 båtlikt skålig. Knappen är mycket liten, hinnaktig, blekgul. Frukt- 

 ämnet är gulgrönt, med kroklikt tillbakakrökt spets, hvadan blomman 

 lutar. Blomskärmarne äro syllika. Stjelken är kantigt strimmig, ne- 

 derst trind, der tätt slidad och vanligen nästan motsatt-tvåbladig, med 

 det ena bladet ovalt, mindre, och det andra lansettlikt, större; mera 

 sällan har den ett, stundom två, mindre blad högre upp. Den blom- 

 mande stjelken har blott en, klotrundt-elliptisk, stamknöl, men 1 eller 

 2 unga knölar sitta på långa, nästan vågrätt i marken utsträckta ta- 

 ger och således mycket skiljda från den gamla stamknölen, som är krönt 

 med starka rottågor; sådana utgå också icke sällan från stjelkbasen. 



Växer på öppna, fuktiga ängar och betesmarker, i södra och med- 

 lersta Sverige till upp i Gestrikland och Dalarne, mest i Skåne, på 

 Oland och Gotland och vid östra kusten i allmänhet, särdeles i Ros- 

 lagen (på Gräsön "copiosissime": L.); dessutom vid Umeå. — Blommar 

 i Juni, Juli. — Utbr. norra och medlersta Europa, England, norra Ita- 

 lien (och Moute Santangelo nära Neapel), Ungern, Siebenbiirgen, Bos- 

 nien, Podolien. 



Blommorna hos denna lilla växt äro helt små och oansenliga, 

 men deras egendomliga, tydliga honingslukt har likväl tillvunnit dem 

 uppmärksamhet och förskaffat växten dess temligen allmänt kända sven- 

 ska benämning (på Gotland skall den också kallas Desmansknopp). 

 Artnamnet åter häntyder på att stjelken, såsom vi sett, åtminstone vid 

 blomningen, har blott en enda "rotknöl", hvilken omständighet var de 

 gamle botanisterna bekant (o: Monorchis Rupp., Orchis unico bulbo Frank.). 

 Men efter blomningen utvecklar stjelkens nedersta led rottrådar, af hvilka 

 den ena sedan slutar i en ny knöl, hvilken knappt blir utbildad förr 

 än det gamla ståndet vissnat, men då kan bilda små plantor, hvilka 

 behöfva växa ett eller annat år för att kunna alstra stjelk. Både ge- 

 nom denna mera egna knölbildning och den nästan regelbundna blom- 

 kalken är Honingsblomraan temligen olik våra andra Orchidéer. — 

 Tecknad i Rudbeckarnes Campi Elysei (1701), i sednare tider i Svensk 

 Botanik (med blom. analys), der man också har Wahlenbergs växten i 

 nästan alla hänseenden belysande skildring. 



