328 



Svärdliljan, som stundom för växstället kallas Bäcklilja (Upland) 

 eller Säfblorama (Bohusl.), är en bland de växter, hvilka mest bidraga 

 till våra sötvattens vegetationskarakter. Alltid utmärkt genom sina täta 

 massors svärdlika blad (o: Rosl. Svärdgräs), blir den det ändå mera 

 då den prunkar med sina stora gula blommor. Hvilken har icke be- 

 undrat dess lätta kalkar bland Kabbörternas (Typhornas) tunga kolfvar 

 eller Kolvassens mörka strån i kanten af en insjö, på hvars lugna yta 

 Neckrosorna utbreda sina blad och gunga sina blommor! De kron- 

 bladslika märkena och de hvarandra omslutande hölsterbladen äro också 

 någonting egendomligt ehuru med andra arter i slägtet gemensamt. 



Svärdliljans rotstock är luktlös, men har skarp smak. Den svärtar 

 jernvitriol-lösning, så att den kan användas till svartfärgning och bläck; 

 skulle också kunna nyttjas vid läderberedning. Dess saft har botat 

 svår vattensot (intages blandad med litet Getapel-sirup). Då Linné 

 (Fl. Lapp.) anmärker att Svärdliljan är mindre vanlig i Vesterbotten, 

 men i Österbotten ymnig ("omnium copiosissima"), tillägger han att 

 vattensot (mot hvilken denna växt, om någon, är läkemedel) likaledes 

 är mindre vanlig i Vesterbotten men deremot allmän i Österbotten 

 (genom bränvins missbruk). Likaledes lärer rotstocken visat sig verksam 

 mot vattuskräck genom rasande hundars bett; tuggad eller gniden mot 

 tandköttet, skall den kunna lindra tandvärk. Den var fordom officinell 

 (o: Acori palustris radix). Bladen ätas icke af kreaturen, knappt ens 

 torra, men kunna nyttjas till strö och gröfre mattor. Blommorna hysa 

 gult färgämne, som kan utdragas och nyttjas vid laveringar o. d. 



De gamle botanisterna kallade Svärdliljan Acorum falsum (Cam.) 

 eller Acorus adulterinus (Bauh. 1623), såsom motsats till den rätta 

 Acorus eller A. verus (Kalmusörten). Det är på dessa gamla benäm- 

 ningar artnamnet häntyder (Pseud-Acorus betyder Falsk Acorus). Väx- 

 ten är, med andra liljeväxter, tecknad i Rudbeckarnes Campi Elysei 

 (1701). 



2. Siberiska Svärdliljan 



(Iris sibirica L.) 



har kortare och smalare blad än den vanliga och blå blommor, vanli- 

 gen endast två på stjelken. Blomkalkens yttre flikar äro oravändt- 

 äggrunda, blekblå med violett ådernät, smalnade till en kort, gulbrun 

 klo; de inre violetta med mörkare ådror. Märkena äro mindre än de 

 inre kalkflikarne. 



Växer i kärr på några ställen på Gotland, ett ställe i Vestergöt- 

 land och Vestraauland, men lärer sällan blomma. 



