347 



blommiga. Blomkalken är | tum låug, rörlikt-trattlik, nästan köttig. 

 Ståndarsträngarne äro glatta. Bären svartblå. — Eotstocken är hvit- 

 aktig, med glesa, trubbkantiga ärr; spetsen beklädd med hinnor, hvilka 

 omsluta stjelken nederst. 



Växer på steniga eller buskiga backar, på skogiga men torrare 

 berg och branter i klippspringorna, i torra lundar, ända upp till Väster- 

 botten, men mest i medlersta och södra Sverige. — Blommar i Maj 

 eller Juni. — Utbr. nästan hela Europa (undant. bl. a. Irland, södra 

 Italien och de italienska och grekiska öarne) ; Caucasien, Siberien. 



Under den vackraste årstiden, då Gullvivor och Violer redan sla- 

 git ut sina kronor, ser man Kantkonvaljen uppsticka sina blå- eller 

 gråaktiga, hopvridna skott ur marken, breda ut sina blad regelbundet 

 på den flerknäiga stjelken och der upphänga sina temligen starkt och 

 egendomligt (något äckligt) luktande blommor. Eotstockens ovanliga ut- 

 seende hade, liksom Kungskonvaljens, redan tidigt tillvunnit sig en viss 

 uppmärksamhet och gjort växten känd under benämningen Salomos 

 Sigill (Sigillum Salomouis); andra men sämre benämningar äro H vit- 

 rot och Getrams. För den något fräna lukten kallas bladen stun- 

 dom B ock blad. De gamle botanisterna kallade växten Polygonatum 

 (P. latifolium etc. Bauh. P. angulosum Cord. 1561), hvadan artnamnet. 



Rotstocken är mycket slemrik, dess smak sötaktig och klibbig. Den 

 var fordom oflicinell och nyttjades såsom uppmjukande medel. Torkad, 

 krossad och målen, utgör den ett godt och suudt nödbrödsämne, helst 

 med något sädesmjöl. Stufvad är rotstocken "ingen obehaglig mat". 

 Om växten odias i fet jord, blir rotstocken större och dess tidiga skott 

 nästan lika smakliga som sparris (såsom sådan lära de ätas i Turkiet). 

 Likväl säger Bergius att detta är endast i deras råa tillstånd. — Bien 

 besöka mycket blommorna. 



b. Blommorna på bladlös stängel, i klase, kort-klocklika (nästan 

 skållika) med slutligen tillbakakrökt bräm, hvita, välluktaude. 

 Ståndarne i kalkens botten. Stiftet pelarlikt. 



4. Liljekonvaljen 



(Convallaria majalis L.) 

 har lång och smal (som en hönspenna), något grenig, tätt ringlad och 

 genom bladleraniugar liksom trådbeklädd, tvåbladig rotstock. Stängeln är 

 omkring 5 eller 6 tum hög, nästan tvåeggadt halftrind eller hoptryckt- 

 trekantig, smal och upptill lutande. Bladen äro nära 4 tum långa, 

 ovala eller bredt-lansettlika, under glänsande; de ha långa skaft, men 

 det lägres är slidlikt och omsluter tätt det högres, så att båda bladen 



