349 



dig), stjelk och små, rent hvita, välluktande blommor i upprat, nära 

 tumslåag klase. Rotstocken är smal, nästan som en starkare tråd, och 

 kryper; den har nästan kretsvisa, greniga och håriga, h vitgula tågor. 

 Bladen äro spetsadt-hjertlika, bågnerviga, under gleshåriga; de sitta 

 upptill på stjelken, skiftevisa men närmade till hvarandra. Blommorna 

 sitta på upprätt-utstäende skaft, hvilka utgå parvis inom korta, hinn- 

 aktiga skärmar. Blomkalkens bräm är utbredt och slutligen alldeles 

 tillbakaviket. Bären äro länge gulaktiga (gröngula) med mörka fläckar, 

 men bli slutligen röda (o: Ekorrbär, Hjertbär). 



Växer i skogar, lundar och busksnår, helst pä något fuktig mark, 

 allm. (men saknas på Gotland). — Blommar i Maj eller Juni. — Utbr. 

 isynnerhet norra, raedlersta och östra Europa; Island, Siberien, Kamt- 

 schatka. 



Den småtäcka Tvåbladkonvaijen är bland de mera sällskapliga 

 skuggväxterna och visar sig gerna bland Harsyra, Parört m. fl. Den 

 har nästan samma lukt som Liljekonvaljen och är härdigare än denna: 

 i vissa trakter i Norrland, t. ex. Ångermanland, är den utomordentligt 

 ymnig. Växten är icke känd för någon egentlig användbarhet ehuru 

 den fordom var officinell under benämningen Unifolium (Unifolii herba). 

 Annars kallades den också Lilium convallium minus (Baub.). Tecknad 

 i Til-Landz' Icones (1683). 



3. PARIDE^. 

 Blomkalk 8(— 10)-bladig. Ståndare 8 (—10). Stift 4 (—5). 

 Frukt ett 4( — 5)-rummigt bär. 



Si. Paris L. 



1. Parörten 



(Paris quadrifolia L.) 



En mångårig ört med krypande rotstock och enkel, upprat, trind 

 och slät, nederst slidad, 5 — 10 tura hög stjelk, som upptill bär bladen 

 (vanligen 4) i en krets och i dennas midt, på temligen långt och upprätt 

 skaft, den ensamma, ovanligt bildade blomman. Bladen äro oravändt- 

 äggrunda eller bredt-ovala, kort spetsade, genomskinligt-ådriga, under 

 glänsande. Kalkbladen äro gulgröna, utbredda, tvåkretsiga, de yttre 

 lansettlika, de inre syllika, mindre och liknande ståndarsträngar. Ståndar- 

 strängarne äro syllika, gröngula; knapprummen äro jemnbreda, blekgula, 

 vidväxta strängens kanter, under det strängen (knappbandet) når långt 

 utom knappen, hvilken derföre tyckes sitta midtpå den förra. Stift och 



