358 



växer skola fåren ej trif^as, utnii att matskar skola växa i deras lefver, 

 dera de kalla ilar". — Ännu svårare var Sim. PauUi och Th. Bartho- 

 lins beskyllning; de trodde iiemlif^en att växten skulle </öva benen i 

 kroppen pä boskap, som betat den, sköra eller svaga ocli kallade den 

 derföre Gramen ossifragura (det benbrytande grilset), om hvilken orim- 

 lighet artnamnet således påminner. I Thompe Bartholin Acta raedica 

 et philosophica Hafniensia II (1675) handlar det 43:e kapitlet De gra- 

 mine Ossifrago (med teckn.). Bartholin säger der att detta "gräs" är 

 hemma i Norge, der det säges göra kreaturen, som äta deraf, liksom 

 benlösa, hvadan Simon Paulli, "magnum illud Florae et Anatoraes de- 

 cus", gissat att under ile ställen, der örten växer, skulle vara bly- eller 

 qvicksilfverlager, f?ån hvilka den erhåller denna sin skadliga egenskap. 

 Kapitlet, som innehåller Bartholins, S. Paulli o. a. lärda epistlar rö- 

 rande detta ämne, upptager fyra blad in quarto. 1 samma verks fjerde 

 band säger sig B. erhållit växten från Jutlaud, der den icke visat några 

 sådana skadliga egenskaper som den norska. Såsom man vet, gör bete 

 på sumpig mark i allmänhet får sjuka, äfven utan denna växt, hvilken 

 skadeslöst förtärts af större boskap. Enligt Hartman, som anmärkte 

 Ilagräset i Jeratland, kallas det der Svalulök, och bonden säger att då 

 dess nedersta blomma utslår, blommar kornet, och då den öfversta ut- 

 vecklas är det moget. — De hvitulliga ståndarsträngarne äro något för 

 Ilagräset mera egendomligt. Fruktens byygnad är också temligen egen- 

 domlig; den undersöktes och beskrefs först närmare af Wahlenberg 

 (Flora Lapponica). Hos DoDONaeus (1583) heter växten Asphodelus 

 luteus palustris. 



2. Tofielilia Huds. 



Ståndarsträngarne glatta. Stift 3, med något knopplika märken. 

 Frukten 3 nedtill hvarandra vidväxta, upptill inåt bristande fröhus. 

 Fröen talrika, kantiga. — Mångåriga örter med smala, ridande-svärd- 

 lika blad, rotbladen tvåsidigt-tuvade; blommorna i axlik klase. 



1. Kärrliljan 



(Tofieldia calyciilata Wlilnb. — Anthericuni calyculatuni L. a) 

 är vanligen 5 — 8 (stundom 10) tum hög med 2 — 3 tum långa och li 

 linie breda, mångnerviga blad. Blomaxet är A — | tum långt, hvitgult 

 utom ståndarknapparne, hvilka äro rent gula; vid blomskaften har det 

 hinnartade, grönaktiga, nästan aflånga, spetsiga skärmar, hvilka äro 

 längre än de mycket korta skaften. Blommorna ha ett litet 3-klufvet, 

 hinnaktigt svepe, som är tilltryckt kalken och liknar ett foder. Kalk- 

 bladen äro vanligen vigglikt-aflånga, liuielåuga. 



