364 



som Linné sjelf anmärker (Fl. Suec), icke äro några egentliga sådana 

 utan endast bladets tvärväggar. 



* Juncus alpinas Vill. likuar Ledtägen, men är något gulaktigt grön, nieJ 

 vanligen lägre (5 — 10 tums) och spensligare, endast 2 — 3-blndigt strå samt smalare och 

 mindre tydligt ledade, nästan trinda, vid basen rännlika blad, hvilkas slidor äro köl- 

 ryggade och, åtminstone i början, vackert röda. Rotstocken kryper. Stråen äro upp- 

 räta eller temligen uppräla. Blomställningen är enkel eller mindre sammansatt, med 

 nästan uppräta grenar. Kalkbladen äro vanligen rödbruna, lika långa, trubbiga, de yttre 

 med udd nedom spetsen. — Väser mest på sandiga eller steniga stränder, men också 

 på våla ängar och kärriga betesmarker eller annan fuktig mark. — Flammar i Juli, 

 Ang. — Omvexlar tätblommigare med 5 — 8-blcmmiga, icke sällan mörka gytlringar 

 och glesblommigare med 2 — 5-blommiga och vanligen bleka; i Lappland endast 2 — 3 

 tum hög med endast eu eller annan liten blomgyttring. — Utbr. isynnerhet norra och 

 medlersta Europa. 



8. Lågtågen 



(Juncus supinus Mnch.) 

 har tuvade, trådsmala, bladiga, nederst nästan löklikt utsvällda, mer- 

 endels endast 3 — 5 tums strån, hvilka icke sällan krypa och slå rötter 

 eller flyta och då vanligen bli längre. Bladen äro något rännlikt borst- 

 eller trådlika eller nästan hårsmala, svagt ledade, talrika. Blomställnin- 

 gen är enkel eller nästan enkel, gles och utbredd, med ett mindre an- 

 tal (1 — 6) 2 — 8-blomraiga, vanligen blekt grönbruna gyttringar, hvilka 

 icke sällan alstra nya och bladiga dylika (prolifiera). Kalkbladen äro 

 lika långa, de yttre spetsiga, de inre trubbiga, alla nästan lika långa 

 som det trubbiga fröhuset. Ståndarne vanligen 3, mera sällan 6. 



Växer i dyiga kärr, på våta, mossiga ängar och betesmarker, på 

 stränder o. a., helst på barare mark. — Blommar i Juli, Aug. — 

 Omvexlar mycket till växsätt och blomställning, allt efter de omstän- 

 digheter under hvilka den växer. Då den kryper (icke sällan ganska 

 långt) eller flyter, utgå de långa bloragrenarne ur bladvecken, stundom 

 nästan kransvis. Förekommer också, ehuru mera sällan, med mindre 

 och svartbruna blomgyttringar. — Utbr. Europa men obetydligt i det 

 södra; Caucasien. 



Denna i allmänhet icke sällsynta art har, besynnerligt nog, ända till 

 sednare tider varit hos oss förbisedd eller misskänd, ehuru redan Ehr- 

 HART hade samlat den vid Upsala. Först genom Fries (Flora Hallan- 

 dica och Novitiaj) och Wahlenberg (Flora Upsaliensis och Suecica) 

 vann den egentligen medborgarrätt såsom svensk. 



****) Blommorna i toppen. Bladen oledade. — Mångåriga arter. 

 Kalkbladen icke längrre än fröhuset. 



