405 



Redan Linné hade anmärkt Tagelsäven vid Upsala, men tog den 

 för Tuvsäven, Scirpus caespitosus (Herbat. Upsal. 1756 enl. Whlnb.). 

 LiGHTFOOT (1777) och Ehrhart (1787) bestämde arten. Den sednare 

 kallade den S. Bfeothryon (af i^cctog, liten och d-QVOV, säf). 



* Scirpus parvulus R. S., som är ganska liten, med bladlösa, nästan genom- 

 skinliga, endast omkring tumsliöga strån och knappt linielångt, 3 — 5-blommigt ax, 

 växer i Vermland, der Prof. Wahlberg, 1822, upptäckte den nära Sundsbron i Fryks- 

 dalen. Men den är "sedermera ej återfunnen ehuru eftersökt af många botanister" 

 (Larssons Vermlands-Floral. 



6. Tuvsäven 



(Scir|)Us cfespitosus L.) 

 har talrikt och tätt tuvade, bladlösa och styfva, trinda, vanligen om- 

 kring 5 (3 — 7) tum höga strån, , nedtill omslutna med många och tegel- 

 lagda, glänsande-bruna slidor, de öfre med kort, bladartad udd. Axet 

 är endast linielångt, nästan äggrundt, äldre icke sällan klotrundt, ka- 

 staniebrunt, 3 — 5-bloramigt. Blomskärmarne äro trubbiga utom den 

 nedersta, som har en tjock, grönaktig udd och är nästan längre än 

 axet. Kalkborsterna äro längre än nöten, hvita och hårlika (o: Tricho- 

 phorum *Htn). 



Växer i magra skogskärr, helst på Hvit- och Eödmossa (Sphag- 

 num), allmän i Lappland och Norrland (också på fjellen) ned till Verm- 

 land och Nerike; annars mest i de vestra laudskaperna och norra Skåne. 

 — Blommar mest i Juni eller Juli; i Skåne och andra sydligare trak- 

 ter redan i Maj. — Utbr. mest Europas norra och medlersta delar; 

 Siberien, nordligare Amerika, Island. 



Tuvsäven, som för sitt växställe och sin tuviga växt också (så- 

 som i Skåne) kallas Mossatova, stundom Myrsäf eller Earame (Fr.), 

 är till sitt utseende i allmänhet olika de andra Scirpus-arterna och lik- 

 nar mera Snipen (Eriophorum alpinura). Linné beskref växten redan i 

 sin Flora Lapponica (Wahlenberg belyste den sedan i sin), der han 

 också omtalar huru densamma, genom att årligen tillväxa uppåt under 

 det dess nedre del ännu varar, slutligen bildar på marken en högre 

 tuva (tova), och att i de lappska kärren tuvorna till största delen 

 bildas af denna Scirpus-art. Om kärren utdikas, vissnar väl växten, 

 men motstår torkan under åtskilliga år utan att multna, till mehn 

 och besvär för odlaren. Men genom att dess tuvor sålunda tillväxa 

 och höja sig' under det talrika rötter bilda basen, bidrager växten, sär- 

 deles der den förekommer i större mängd, att förvandla våta kärr till 

 ängar. 



