409 



ropa (utom Italiens öar, Grekland, Turkiet); Caucasien, Siberien, Karat- 

 schatka, Gröiilanrl, Island. 



Eriophorum ano-ustifoliu m Ktli. (E. polystachyon a L. suec). 

 Mörkare, mera blåakti^t, grön. Strået vanlio^en omkring fotshög^t, sta- 

 digt, nästan triadt. Bladen stadigare, merendels länga och mera jerau- 

 smala, nästan rännlika, upptill trekantiga. Axen mörkt grågröna; hlora- 

 skärmarne spetsiga; ullen snöhvit och ymnig, nästan dubbelt längre än 

 hos föregående art. — Växer i kärr och på sänka ängar, mycket all- 

 män, och är den under namnen Ängsull, Harull, Hardun, Madun 

 (raad ^ säng), Angdun, Myrdun o. d. mest bekanta arten. — Blom- 

 mar i Maj eller Juni, eller redan i April; mognar i Juni eller Juli. 

 — Omvexlar med bredare och smalare, längre och kortare blad, och 

 blir stundom ända till alnshög med 2— -3 linier breda blad. Dessutom 

 blir den icke sällan tvåbyggare. — Utbr. Europa, men mindre eller icke 

 alls i den södra och sydöstliga delen; Siberien, nordligare Amerika, 

 Island. 



Eriophorum gracile K. hos Rth. (E. polystachyon y L. suec). 

 Blekgrön, mycket spensligare än de båda föregående arterna. Strået 

 trubbigt-trekantigt, nästan trindt, vanligen snedt uppkrökt. Bladen korta 

 men temligen slaka, jemnsmala, icke bredare än stjelken, nästan alldeles 

 trekantiga. Axen något gulaktigt gröna, grönare och mindre än hos 

 de båda föregående; blomskärmarne trubbiga. — Växer i djupa, vatten- 

 rika (gung)kärr, allmän i norra Sverige och Lappland, annars sällsyn- 

 tare. — Blommar i Maj eller Juni. — Utbr. norra och raedlersta Eu- 

 ropa; Siberien, arktiska Amerika. 



Dessa tre arter upptog, först hos oss, Wahlenberg såsom skilda 

 i sin Flora Lappouica, h varvid han anmärkte att den sista (E. gracile) 

 är mera olik de båda andra än dessa äro olika sinsemellan. Nästan 

 samtidigt skildrade och tecknade Swartz både denna och E. augusti- 

 folium i Svensk Botanik VII. 



Ängsullen sällskapar gerna med Vattenklöver, Kableka o. a. kärr- 

 växter. Den märkes mest sedan den blommat ut och dess glänsande 

 hvita, lättrörliga ulltoppar visa sig. Der den växer, vet man att mar- 

 ken är sumpig och vanligen mager. Genom sin starka rotbildning bi- 

 drager den att binda och valla igen kärr och sålunda bereda dem för 

 odling. Om våren, innan ännu stjelkarne utväxt, ätes växten gerna af 

 kreaturen; sednare blir den hård och lenmas vanligen. Dess hvita, 

 glänsande och lena "ull", som, der "gräset" är ymnigt, gör kärrmark 

 och våta ängar hvita, så att de midt i sommaren, på långt håll, se 

 ut som vore de betäckta med lätt snö, är icke utan användbarhet. 

 Den är visserligen skör, raeu blandad med vanlig ull eller bomull, 



