413 



StrandstaiTcn ar den största bland våra och hela nordens Starr- 

 arter, sa att det väl kan tyckas besynnerligt att hvarken Linnk eller 

 nåc?on hans samtida omtalar den. Enlio;t Wikströms Stockholms-Flora 

 (Inledn.) hade Savartz först anmärkt den som svensk vid Stockholm, 

 men första gåne;en Strandstarren namnes som sådan (skånsk), är troli- 

 gen i Agardhs Caricographia Scanensis (1806). Sedan finna vi den 

 upptau^en i Widegrens Jkskrifning- öfver Östergötland (1817), i Wahl- 

 berji-s Flora Gothoburgensis (1820) o. s. v. — För sin storlek är denna 

 art en bland de tjenligaste att nyttja till band om sädeskärfvar o. d. 

 och dess blad äro på samma grund mera än någon annan Starrarts 

 användbara i tunnbindare-yrket. — Strandstarren växer gerna tillsammans 

 med Blomvass (Butomus), Kantvass (Sparganium), Svärdslilja o. d. vatten- 

 växter. 



2. Kärrstairen 



(Carcx paliidoMa Good.) 

 är 1 eller 1^ aln hög, blågrön, temligen styf, och har hvasst-trekantigt 

 strå, nära 3 linier breda, kölade blad och nära 2 tum långa, rostbruna 

 ax, smalare än Strandstarrens, med bladlika skärmar. Stäudaraxen äro 

 1 — 2. Fiuktaxen 2 — 4, mest uppräta, deras blomskärraar uddspetsade, 

 vanligen nästan kortare, än det äggrundt-ovala, trubbigt-trekantiga, starkt 

 nerviga, kort och tvåtandadt sprötade, glatta uötgöramet. 



Växer på sänka ängar, i kärr och vattengropar, mest i Skåne, 

 Vester- och Östergötland och på Öland; dessutom på några spridda 

 ställen i södra och medlersta Sverige (t. ex. Bohuslän: Lindeb. 1852; 

 Nerike, Viby: Zett. 1851), — Blommar i Juni. — Omvexlar med 3 

 eller 2 märken; med längre och smalare ax och långuddiga blomskär- 

 raar (o: C. spadicea E,th.). — Utbr. nästan alla europeiska länder; Cau- 

 casien, vestra Siberien, N. Amerika (Sitcha, Canada). 



Kärrstarren liknar mest en stor Hvasstarr (o: C. acutiformis Ehrh.). 

 Wahlenberg upptäckte den, såsom svensk växt, på Gotland, i Flu- 

 ringe (V. A. H. 1803, 1806), och Agardii anmärkte den i Skåne. 



3. Blåsstarreu 



(Cftrex vesicaria L. a^ 

 blir icke sällan 1 — 11 aln hög, är rent grön och har hvasst-trekantigt 

 strå, platta, kölade, 2 linier breda blad, 1 — 3 ständarax och 2 — 4 upp- 

 räta, slutligen lutande fruktax; dessa ha långa, bladartade skärmblad 

 och äro under blomningen grönhvita eller gulaktiga. Fruktaxen, hvilka 

 äro tjocka genom de stora, nära 3 linier långa nötgömmena, bli slut- 

 ligen brunaktiga eller ändå mörkare. Nötgömmena äro äggrundt-kägel- 



