420 



* Carex laia Whiub. (Slakstarren), livilkeo kommer näi-mare nästa art, är gan- 

 ska spenslig, med slaka, nästan båglikt krökta, 5 — 10 tum lauga strSo och jemnbredt- 

 lansettlika, 1 1/2 liiiie breda, iiängande ax, hvilkas skärmar dro bladlika och längt sli- 

 dade; nötgömmena grönaktiga, 1 1/2 iinie långa; bloruskärmarne rödbruoa. — Växer i 

 mycket lösa kärr och på sänka sjöstränder i Torne- och Lule-Lappmarker, i Jemtlaad 

 och Herjedalen, men endast på några sliillen. 



13. Dystarren 



(Carex limosa L.) 

 är något gråaktigt gröu, har smal och snedt uppkrökt rotstock med 

 bladiga skott, korta, endast omkring ^ liuie breda och nästan hopviket 

 rännlika (liksom trekantiga) blad, och vanligen 5 — 10 (stundom 15) 

 turn högt, hvasst trekantigt strå med ett enda ståndarax; skärmbladen 

 också trekantigt rännlika, nästan trådsmala, vanligen kortare än strået 

 och mycket kort brunslidade Fruktaxen äro 1 — 2, långt och svagt 

 skaftade, slutligen hängande, aflånga eller äggrundt-lansettlika, tätblom- 

 miga. Nötgömmena äro blåhvita, rundadt-elliptiska, nästan linslikt 

 plattade, glatta, svagt raångnerviga, med mycket koit, helt spröt; deras 

 skärmar glänsande-rödbruna, äggrunda, spetsade, nästan lika länga och 

 breda som nötgömmet. 



Växer i lösa skogskärr, på gungdy, i träsk och mossar, vid dyiga 

 stränder. — Blommar i Juni eller Juli; mognar i Juli, Aug. — Om- 

 vexlar med bleka ax med gulbruna blomskärmar (Beurl. i Jemtl.), med 

 nästan uppräta ax (var. rectiuscula Laest) och med stora, långt hän- 

 gande (var. major Laest.). — Utbr. norra, medlersta och vestra Europa; 

 Siberien, N. Amerika (nordvästra kusten, Klippbergen, Canada), Island. 



Den flock af Starrarter, hvaruti Dystarren utgör liksom medel- 

 punkten, tillhör egentligast norra Sverige, der de olika kärrtrakterna 

 äro mest utbildade. Der finner man, säger Wahlenberg, vid kärrens 

 kanter eller i det till kärr sig samlande vattnet den derföre så kallade 

 Carex irrigua (nästa art) med sina breda blad och spända, skarpt tre- 

 kantiga strån och alltid ensidiga skärmblad. Utom densamma, i gung- 

 flyen, växer denna mellanart (C. limosa), som är den allmännaste och 

 mot södern längst nedstigande. Längre ut, på Hvit- och Rödmosse- 

 raarken, uppträder C. livida jemte Hvitagh o. d. Ytterst i dessa kärr 

 "uppstår en sådan rödmosse-dy, som icke mer kan kallas gungfly, eme- 

 dan den icke sammanbindes eller genomdrages af några gräsrötter och 

 derföre med sitt jordlika utseende blir mest försåtlig for djuren, som 

 ofta deruti omkomma utan att någon simkonst kan rädda dem. Detta 

 är hvad Linné hade i sinnet då han uppnämnde Juncus stygius i en 

 stygisk lokal". Det är denna Rödraosse-dy, som mest tager öfver- 

 handen i den nordligaste Lappmarken, der i anseende till det jemnt 



