446 



lång samling (sammansatt ax). Toppaxet är något klubblikt och större 

 än de andra, af hvilka de medlersta vanligen ha endast eller nästan 

 endast ståndare (o: Carex interraedia (äood., Mellanstarr); emedan nu 

 de sistnämnde axen vissna under det de andra bibehålla sig och till- 

 växa, blir hela axet (axsamlingen) smalare omkring midten eller der 

 ståndaraxen sitta. Axskärmarne äro hinnaktiga, bruna, med hvit- eller 

 gulaktig medelnerv, det eller de nedersta utdragna till en lång, nästan 

 borstlik, stundom grön, spets; alla de andra korta och bredare. Nöt- 

 gömmena äro äggrunda, spetsade till ett tuklufvet spröt, starkt nerviga, 

 upptill mycket smalt och sågadt hinnkantade, längre än de glänsande- 

 blekbruna, tunnt-hinnaktiga och genomskinliga skärmarne. 



Växer på fuktiga ängar, på strand- eller kärrmarker, vid diken 

 o. d., i södra och medlersta Sverige till i Helsingland och Dalarne, 

 allm. särdeles i kusttrakterna. — Blommar i Maj eller Juni. — Om- 

 vexlar med, isynnerhet nedtill, glesare, slakt och lutande, eller tätare 

 och upprätt ax (axsamling). Vanligen äro de öfversta och nedersta 

 axen tväkönade eller nästan ståndarlösa under det de medlersta ha en- 

 dast ståndare, men stundom ha alla öfre axen endast ståndare och 

 ändå mera sällan bli alla axen tvåkönade. — Utbr. nästan hela Eu- 

 ropa; södra Siberien. 



Åter en icke sällsynt art, som tyckes varit obekant för Linné, 

 såvida han icke inbegripit den under Harstarren (Carex leporina), hvil- 

 ket icke är osannolikt emedan D:r Montio, 1748, i Upland för denna 

 art saralat C. disticha, efter hvad hans herbarium utvisar. Enligt Wik- 

 ströms Stockholms Flora lärer först Swartz, vid Stockholm, anmärkt 

 Tvåradstarren som svensk. Annars upptages den såsom egen art redan 

 i Agardhs Caricographia Scan., i Wahlbergs Flora Gothoburgensis, i 

 Hartmans Handboks l:a upplaga o. s. v. 



51. Sandstarren 



(Carex arenaria L.) 

 har smal och grenig, med vissnade eller tradigt upplösta slidor be- 

 klädd rotstock, som kryper till flera alnars längd; från dess leder upp- 

 sticka, vanligen enstaka och med f.jra tums mellanrum, de 5 — 10 tum 

 höga, trekantiga, nedtill bladiga, slutligen lutande stråen. Bladen äro 

 omkring liniebreda, men rulla slutligen ihop sig på längden. Axen äro 

 nästan enkla, äggrundt-ovala, de öfversta mest eller endast ståudrade, 

 de nedersta minst eller icke alls; de bilda en temligen tät eller ned- 

 till något gles, tumslång, blekbrun eller blekt rödbrun samling (sam- 

 mansatt ax), som vid basen har ett nästan borstlikt skärmblad. Nöt- 

 gömmena äro äggrunda, långt spetsade till ett tuklufvet spröt, starkt 



