467 



äro nära | tura, vanligen omkring 5( — 8)-bloramiga; skärmskalen med 

 lång hinnspets. Yttre kronskalet bär invid spetsen en hårsmal, vågig 

 borst, som är längre än skalet. 



Växer i skogar och lundar, särdeles på mullrik eller fuktig mark, 

 i södra och medlersta Sverige, mest i kusttrakterna. — Blommar i 

 (Juni,) Juli, (Aug.); mognar i Aug. — Förekommer stundom med nära 

 dubbelt smalare blad och endast 3-blomraiga småax. — Utbr. Europa 

 undant. det nordligaste och Portugal, nästan hela Spanien, italienska 

 öarne, Grekland, Turkiet; Caucasien, södra Siberien. 



Då Linné utgaf första upplagan af sin Flora Suecica, kände han 

 Jättesvingeln endast från Eoslagen ("in maritimis Roslagife"), der den 

 var upptäckt af .Baron S. C. Bjelke. Sedan anmärkte han den sjelf i 

 Skåne, i kalkbrottet vid Öretorp (beskr, Skåne-Ees. sid. 394), och Mag. 

 Tidström fann den på Kinnekulle (Fl. Suec. ed. 2). — På bördig, 

 helst något fuktig, mark blir Jättesvingeln särdeles stor, bredbladig och 

 bladrik. Den bibehåller sig grön länge på hösten och slås bäst två 

 gånger. Fröen mogna likväl tidigt. Redan Bergius rekommenderar 

 gräset till odling (på skuggig mark). 



2. SkogssvingelD 



(Festuca silvatica Vill.) 

 är vanligen öfver alnshög, glatt, och har uppräta, något tuvade strån, 

 hvilka nedtill äro omslutna med glänsande-hvitaktiga, bukiga, bladlösa 

 slidor. Bladen äro nära 3 linier breda och temligen stadiga, ofvan nå- 

 got gråaktiga, under mörkgröna, i kanten jemte slidorna sträfva; snärpet 

 temligen långt. Vippan är upprat, mycket grenig. Småaxen äro 3 — 

 5-blomraiga, borstlösa, med långt hinnspetsade skärm- och kronskal. 

 Fruktämnet är hårigt upptill. 



Växer i skogar, på skuggiga berg och skogsängar, i Skåne (Frua 

 lid), i Blekinge (Carlshamn) och Bohuslän, på Kinnekulle, Halle- och 

 Hunneberg. — Blommar i Juni eller Juli, och blommorna falla ganska 

 snart ur skärmskalen. — Utbr. Europa undant. det nordligaste och 

 Portugal, Spanien, Italiens öar, Grekland, Turkiet. 



Mathesius upptäckte Skogssvingeln, som svensk, 1841 på Hunne- 

 berg (Fr. Mänt. III) och 1844 på Halleberg (Mathes. i Bot. Not. 

 1854). 



3. Strandsvingeln 



(Festuca litorea Whlnb.) 

 blir vanligen nära ett par alnar hög, stundom t. o. ra. högre, är glatt, 

 och har krypande rotstock, ljusgröna, breda (stundom nära 4 liniers) 



