470 



Rödsviogeln, liksöm Fårsvingela, ger ett dugligt bete, särdeles för 

 får, och blir derigenom af värde på magra och torra ställen der betet 

 anuars är knappt. Den är till och med ett bland de bästa betes- 

 gräsen emedan den snart återväxer sedan den betats och sent skjuter 

 stjelk, på samma gång som roten är varaktigare än hos många andra 

 betesgräs. — Detta gräs har en stor utbredning och tillhör icke blott 

 nästan hela Europa utan också Caucasien, Siberien, N. Amerika med 

 Grönland och Island samt Spetsbergen. 



* Festuca duriuseula L. likuar lemligen den vanliga RöJsvingeln, men har 

 talrikt-turade, stadigare strån, tradig rot, snart köladt-hoprullade stråblad, upprat och 

 ensidig vippa med 3 — .^-blommiga småax. Strå- och bladknippen äro nedtill omslutna 

 med vissnade bladslidor. Yttre krouskalet är otydligt nervigt; borstet dubbelt kortare 

 än skalet. — Växer på torra eller sandiga ängar och betesmarker, steniga stränder, på 

 torra berg (särdeles kalk-) och strandklippor, mest i södra och medlersta Sverige. — 

 Blommar i Juni, Juli. — Varierar också temligen, såsom till storlek, med gröna eller 

 hläaktiga, längre och kortare (hårdare) blad, gröna eller m. e. m. violetta småax. 



6. Fårsvingeln 



(Festuca o vina L.) 



har tradig rot, talrikt tuvade blad och strån, de sednare vanligen en- 

 dast 5 — 10 tum höga, upptill kantigt strimmiga och nästan tagelsmala. 

 Bladen äro alla borstlika (icke kölade), rotbladen längre och merendels 

 båglikt uppkrökta. Vippan är liten och smal, upprat och ensidig, med 

 mest enstaka grenar, slutligen axlikt hopdragen. Småaxen äro plattade, 

 glest 3 — 4( — 6)-blommiga, omkring 2 linier långa; blommorna (utom 

 borsten) linielånga. Yttre krouskalet är otydligt 5-nervigt, lansettlikt, 

 kort bbrstspetsadt eller borstlöst. 



Växer på backar och berg, torra och magra betesmarker och än- 

 gar, hedar o. d. (allm.). — Blommar i Juni eller Juli; mognar i Juli. 

 — Omvexlar med gröna och grå- eller rödaktiga småax; i fjellen bli 

 desamma vanligen violetta, vivipara (med knopplökar, L. Fl. lapp. n:o 

 56) och borstlösa (och bladen något rännlika). På mycket bara och 

 blåsiga ställen, såsom på Ölands älvar, bli bladen gerna blågrå, korta 

 och stadiga, då de däremot i skugga (t. ex. i skogskanter) bli långa, 

 nästan hårsmala och rent gröna. — Utbr. Europa, Algerien, Caucasien, 

 Siberien, N. Amerika, Grönland, Island, Spetsbergen. 



Fårsvingeln är, såsom namnet antyder, ett gräs, som fåren tycka 

 mycket om, och i alla hänseenden det bästa Fårgräset. På Oland och 

 Gotland väcktes Linnés uppmärksamhet på huruledes fåren voro feta 

 på de magraste fält och huru de lemnade frodigare gräsmarker orörda 

 och uppsökte magra backar, der de kunde mätta sig med detta gräs; 

 han kallade derföre arten ovina. Gräset blef sedan snart bekant under 



