474 



kring 5 tum lång), utbredd, slutligen något lutande vippa med slaka 

 grenar, hvilka till större delen äro mycket längre än småaxen, de ne- 

 dersta stundom ända till 3 — 4 tura, 3 — 8 från leden. Småaxen äro 

 smala, jemnbredt-lansettlika, plattade, nästan glänsande glatta, merendels 

 I tum långa och 6 — 10-blommiga, vanligen något bruna eller brun- 

 violetta med hvita hinnränder. Blommorna täta, deras skal lika långa, 

 kortare än borsten. Ståndarknapparue guldgula. 



Växer på åkrar, gärden (särdeles på sandiga) och andra odlade 

 marker, vid vägar, diken. — Blommar i Juni eller Juli; mognar i Juli. 

 — Har stundom mycket mindre och endast 5 — 6-bIommiga småax; i 

 Skåne växer sälls. en underart med mera ensidig vippa och utkrökta 

 blommor och borst (o: B. patulus MK.). — Utbr. Europas flesta län- 

 der; Caucasien, vestra Siberien. 



Också Akerlostan är ett bland de få gräs, vid hvilka Linné i 

 Flora Suecica fogat någon slags beskrifning. Det är en lätt igenkänd 

 och sedan gammalt bekant art (Bromus herba Dod. 1583), i Campi 

 Elysei (1702) tecknad såsom Festuca avenacca sterilis elatior circa Up- 

 saliam. 



5. Råglostan 



(Bromus secalinus L.) 

 är ett något gulgrönt, vanligen omkring alnshögt eller högre gräs med 

 rakt-uppräta, glatta eller nedtill småhåriga strån och utbredd, slutligen 

 lutande, 3 — 5 tum lång vippa med slaka grenar, de nedersta merendels 

 5 eller flera från leden. Bladen äro glest håriga eller glatta, icke 

 sällan 2 linier breda eller bredare; slidorna glatta (eller gleshåriga). 

 Småaxen äro äggrundt-aflånga, utsvällda, gröna, vanligen glatta och 

 glänsande, icke sällan nära tumslånga och mångblommiga (men vanligast 

 mindre). Blommorna slutligen glesa; deras kronskal lika långa; borst 

 inga eller kortare än skalet och krokiga. 



Växer på rågåkrar såsom ett allmänt ogräs. — Blommar i Juni 

 eller Juli; mognar i Aug. — Utbr. nästan hela Europa, Caucasien, 

 vestra Siberien. 



Eåglostan blir lätt ett besvärligt ogräs, särdeles på sandiga åkrar, 

 om den icke i tid uppryckes. På dålig eller illa brukad jord kan den 

 till och med öka sig så mycket att den alldeles tager öfverhand öfver 

 rågen. Stundom tror man då, eller när gräset annars visar sig mera 

 talrikt, att rågen förvandlat sig till Lösta. Då dennas "frön" till större 

 mängd komma bland rågen och malas jemte den, blir brödet, som bakas 

 af sådant mjöl, svart och obehagligt beskt. — Till foder kan detta 

 gräs odlas med fördel, men bör då slås tidigt. Bäst är att så det 



