482 



omvexla sträfva eller släta. — Blir stundom (i Lappland o. a.) lägre, 

 stadigare och sraalbladigare, med mager och kortgrenig vippa. På ut- 

 torkade ställen (t. ex. Brunsvikens stränder vid Stockholm) kan blad- 

 suärpet bli helt kort och trubbigt och hela gräset, särdeles då det växer 

 skuggigt (såsom bland buskar), temligen lika nästa art. — Utbr. norra, 

 raedlersta och östra Europa; Caucasien, Siberien, Kamtschatka. 



Såsom SwARTZ anmärker i Svensk Botanik (1812), der han skil- 

 drar och tecknar Sengröet, utgör denna art ett exempel på huru en 

 allmän växt stundom icke blir behörigen uppmärksammad. — Det är 

 likväl ganska troligt att Linni: med sin Poa angustifolia (Fl. Suec), 

 åtminstone till största delen, menade denna art, hvilkeu svårligen kun- 

 nat undgå honom då den på fuktig, helst bördig, mark är nästan lika 

 vanlig som någon annan Poa. Men som den varierar mycket, för- 

 blandades den med andra arter (t. ex. P. pratensis) och bortglömdes 

 sedan. Från nämnde art (och P. trivialis) är det likväl lätt att skilja 

 Sengröet på dess guldglänsande småax och de grenar, strået vanligen 

 utvecklar, och hvilka göra att det blommar längre än de andra Poa- 

 arterna i allmänhet, hvadan ock namnet. — Genom sin strå- och blad- 

 rikhet blir Sengröet bland de bästa högräsen isynnerhet på bördiga 

 strandängar, på hvilka det växer särdeles yppigt; det kunde således 

 också kallas St rand grö, K ärr grö. 



8. Lundgröet 



(Poa ncmoralis L.) 



är ett blekgrönt eller något blåaktigt gräs, som vanligen bildar vackra 

 tuvor med smala, nästan uppräta blad och spensliga, långt upp bladiga, 

 fots- eller alnshöga strån, hvilkas leder äro svart- eller brunaktiga och 

 vanligen bara (icke slidtäckta). Strån och bladslidor äro mest släta; 

 de sednares snärp är mycket kort (nästan intet), tvärhugget. Vippan 

 är merendels slak, något lutande (ensidig), smal, gles och temligen ma- 

 ger; de nedersta grenarne äro vanligen 3 — 5 från leden. Småaxen äro 

 mest 2 — 5 blommiga och äggrundt-lansettlika, än gröna, än violett an- 

 lupua och då brungula upptill, temligen glänsande; yttre kronskalen 

 men isynnerhet skärmskalen äro merendels spetsigare och styfuddigare 

 än hos de andra arterna. 



Växer mest i torra, helst klippiga men raullrika lundar och sko- 

 gar, på eller vid skuggiga berg, allm. — Blommar mest i Juni (eller 

 Juli); mognar i Juli, Aug. — På mycket skuggiga ställen blir gräset 

 ganska spensligt och slakt med endast 1- (eller 2-)blommiga småax; 

 på mera öppna ställen (t. ex. buskiga ängar) är det stadigare med nä- 

 stan upprat vippa och 3 — 5-blommiga småax. Dessa båda varieteter 



