484 



Det lilla Hvitgröet, ett bland våra vanligare ogräs, bör räknas 

 till de bästa betesgräsen; det ger, säger Wahlberg, genom sin mjuk- 

 het och saftighet ett särdeles angenämt bete för all slags boskap. Det 

 bildar en tät och vacker vall (isynnerhet om det lindrigt vältas) och 

 utbildar sig hastigare än de flesta gräsarter. Gör föga afseende på 

 jordmon, men trifves bäst der den ej är alltför torr, liksom det natur- 

 ligtvis blir större på fetare och mulhikare jord. Hvitgröet kan sås 

 höst eller vår, ja t. o. m. under sommaren, allt efter den tid då man 

 önskar hafva betet färdigt, hvilket inträffar inom en månad efter så- 

 ningen (Wahlb.). Det säges vara mycket mjölkökande och anses sär- 

 deles bidraga till att man af mjölken vinner ett godt smör. 



Poa-slägtet innefattar en stor del af de grässlag, som bilda våra 

 bästa och varaktigaste naturliga ängar. Det foder de lemna, hör till 

 det sundaste, smakligaste och mest närande. Flera arter lemna det 

 också i temlig mängd. Såsom vi sett, gäller detta isynnerhet om Ängs-, 

 Betes- och Sengröen, hvilka jemte Angssvingel, Angskafle, Tuvtåtel och 

 Hvenarter äro de vanligaste gräsen på bättre ängsmark. 



• 3. Glycerla Br. 



Småaxen 3 — 12-blommiga, temligen trinda, jemnbreda eller aflånga, 

 i vippa eller klase. Skärmskal olikstora. Yttre kronskalet med trind 

 rygg och hinnartad spets (eller alldeles hinnartadt), 5- eller 7-nervigt, 

 trubbigt eller trubbuddigt. Frukten glatt. — Mångåriga, glatta gräs, 

 hvilka mest växa i eller vid vatten. 



1. Mannagräset 



(Glyceria fliiitans Br. — Festnra flnitanR L.) 

 har temligen (2 — 3 linier) breda blad, bland hvilka isynnerhet de ne- 

 dersta och rotskottens äro långa, slaka och icke sällan (särdeles om vå- 

 ren) utsträckta på vattnet, hvari gräset växer, och liksom brutna der 

 de beröra det. Rotstocken kryper starkt. Stråan äro vanligen alnshöga 

 eller högre (till nära 2 alnar), nedtill krypande och greniga, något hop- 

 tryckta. Vippan är lång (5 — 10 tum) och smal, ensidig, gles, med 

 under blomningen utstående, sedan slutna grenar, de nedre mest 1 — 3 

 från leden (en gren längre, med 2 eller 3 småax, de eller den andra 

 korta med endast 1). Småaxen äro omkring 7 — 9 linier långa, gröna, 

 7 — 12blommiga; skärmskalen spetsiga eller något trubbiga; yttre kron- 

 skalen tydligt nerviga, spetsiga (spetsen vanligen bildad af hinnkanten 

 och medelnerven, men stundom endast af den sednare, som då slutar 

 som ett kort borst); blommorna lossna snart från axeln. 



