485 



Växer på mycket sänka ängar och stränder, i sjöar, saktare åar 

 och bäckar, diken, dammar, vattenrika kärr och gropar, ända upp till 

 Vesterbotten (allm.). — Blommar bäst i Juni eller Juli, (Aug.); mog- 

 nar snart efter blomningen. — Omvexlar med enkel, ax- eller klaslik 

 vippa, och liten med uppkrökt strå (var. pumila Fr.). — Utbr. Europa, 

 Caucasieu, Algerien, Island; dessutom anmärkt i Chili och pä Nya 

 Holland. 



Manuagräset eller Mannasvingeln, som allmogen för dess fly- 

 tande blad och skott också kallar Flottgräs, utgör ett ganska begär- 

 ligt foder för alla kreatur, särdeles svinet, hvadan gräset äfven får heta 

 Svinsvingel. Såsom växande i vattnet, är det likväl svårt att slå, 

 liksom att torka och göra till hö. Vattenfoglar, såsom gäss och än- 

 der, äro mycket lystna efter fröen, hvilka de ypperligt förstå att af- 

 repa (o: Gåsgräs). Dessa äro ganska närande, så att de borde all- 

 mänt samlas och, såsom vanliga Mannagryn (se nästa art) användas 

 till gröt, bakverk m. m. Emedan de icke mogna på en gång, böra 

 de skördas dagligen medelst skakning eller slag på axen, helst tidigt 

 om morgonen eller efter regn. Mannagräset kan också lätt odlas i 

 annars onyttiga vatten. Man bör då utså fröen i lerbollar emedan de 

 annars gerna bli byte för fisk. — Sedan Linné från Prof. Ludwig i 

 Leipzig erhållit frön till Gramen mannae esculentum pruthenicum Loes. 

 och odlat detta gräs i Upsala trädgård, kunde han upplysa att det gräs, 

 som i Preussen lemnade mannagryn, också växte ymnigt hos oss (han 

 åtskilde icke denna och nästa art). Sedan såg han huru mannagryn 

 samlades i Skåne och beskrifver fiöens både insamling och rensning i 

 Skåne-Resan sidd. 348 — 5L 



* Gl^-ceria plicata J''r. liknar föregående art, men är större och bredbladigare 

 och har nästan allsidig, rikare och greuigare (äfven efter blomningen öppen) vippa, kor- 

 tare och bredare, trubbiga blommor och skärmskal, kort bladsnärp. — Växer på lika- 

 dana ställen som den vanliga, men nästan endast i södra Sverige och pä Gotland (allm. 

 i Skåne). — Det lärer egentligen vara denna art, som i Polen och Preussen lemnar 

 mannagryn, och som således är det egentligaste Mannagräset. 



2. Jättegröet 



(Glyceria spectabilis MK. — Poa aquatica L.) 

 är ett stort, 2 — 3( — 4) alnar högt, något rörlikt, gulgrönt gräs med 

 stark och krypande, hvitaktig rotstock, uppräta och stadiga strån, om- 

 kring 10 tura långa och nära ^ tum breda, spetsiga blad och stor 

 (icke sällan 8 — 10 tum lång), rik, upprat och utbredd vippa, hvars 

 grenar äro mycket olikstora (de längsta 3 eller 4 tum) och sträfva, 

 slutligen slaka. Bladslidorna äro nästan hela; snärpet kort och tvär- 

 hugget. Småaxen äro 5 — 8-bloramiga, aflånga (nästan äggrundt-lansett- 



