486 



lika), endast omkring 3 liiiier långa, gulgröna och något violetta; 

 skärmskalen föga olikstora, trubbiga; yttre kronskalen tydligt nerviga. 



Växer på grunda sjöstränder, vanligen i sjelfva vattnet, på mycket 

 sänka ängar, vid och i åar, bäckar och dammar, på dybotten, i södra 

 och medlersta Sverige (ymnigt i trakterna vid eller nära Venern). — 

 Blommar i Juli, Aug; mognar i Aug. eller Sept. — Utbr. nästan hela 

 Europa; Caucasien, Siberien, Karatschatka, N. Amerika. 



Jättegröet är näst Vassen — hvars storlek det t. o. m. kan uppnå 

 — vårt största och bladrikaste gräs och växer i täta massor. Det älskar 

 isynnerhet lös mullgyttja eller sandig mylla, men håller ock till godo 

 med annan jordmon endast den är sank. Gräset är, säger Wahlberg, 

 ett af de mest gifvande, mjukt i förhållande till sin storlek, samt gan- 

 ska begärligt för hornboskapen. På ofvan beskrifna platser, i vatten 

 eller på mycket sank mark, är Jättegröet den i alla afseenden mest 

 passande foderväxten. Både kor och hästar förtära det ända ned till 

 roten. Om det slås tidigt, kan man erhålla en skörd till. — I Vester- 

 götland skall den rörlika halmen användas till taktäckning. Gräset lärer 

 der kallas Kasse via (snarare Kassehvina = Vasshven). — Linné an- 

 märkte först Jättegröet vid Husby jernbruk i Småland (V. A. H. 1741 

 och Gotl.-Res. 321) och redan han fastade uppmärksamheten på dess 

 utmärkta egenskaper som fodergräs, såsom varande både mjukt och 

 storväxt. Det oaktadt klagar ännu (1769) Bergius huru det är "under- 

 ligt att ett så fördelaktigt grässlag icke sedermera allmänt blifvit veder- 

 taget, särdeles som Hr Osbeck ytterligare år 1757 yrkat dess värde". 

 — Jättegröet odlas bäst och lättast medelst rot-plantering emedan fröen 

 mogna sent och ojerant. Förökningen sker mest genom rotskott, hvilka 

 enligt Dir. Stenberg sänka sig omkring 10 tum i marken och upp- 

 komma omkring 20 tum från "moderroten". Till hösten ha de två 

 eller tre blad och bära nästa år blommande strån. 



* Glyceria peuduliua Lrest. är ett omkring alnshögt gräs med temligen stadiga 

 blad och sträu (de sednare uedtill rotsläende) men slak vippa, hvars grenar äro nästan 

 hårsmala och hänga nedåt. Småaxen äro glänsande brungula, aflånga, glest 5 — 7-blom- 

 miga, vid blomningen 3 liiiier långa och 2 linier breda; yttre kronskalen hinnartade, 

 utom den grönaktiga medelnerven icke eller otydligt nerviga (o= Årctophila Eupr.). — 

 Växer vid Torneå och pä Torne-elfs öfversväinmade stränder, der den upptäcktes af 

 LseSTAUius (Whlnb. Flora Succ). — Blommar i Juli. — Liknar något föregående art 

 (och Tuvtåteln) 



* Glyceria remota Fr. är ett omkring 3 eller 4 fot högt, slakt och spensligt 

 men temligen sträft gräs med vanligen grönvioletta, aflåugt-jemnbreda, något glest^4— 6- 

 blommiga småax; blommorna tydligt nerviga, sargadt trubbiga. — Viiser endast i Ånger- 

 manland (Bjertrå socken) och Medelpad (Sättna). — Blommar i Juli. — Upptäckt i 

 Finland samt bestämd och tecknad af Forselles (Poa remota, 1807). Sedan bortglömd 

 eller tagen för Poa sudetica. Funnen i Norge af Sommerfelt (Glyceria norvegica) och 



