487 



återställd nf FiUKS i Mnnt. II. Slutligen upptagen som svensk i feries' Summa (Ånger- 

 manland, Leclor Engman, 1843). 



3. Fagergräset eller Vijan (Fr.) 



(Glyceria distans Whlnb. — Poa distans L.) 



är ett nåfjfot blAaktigt gräs med 5 — 10( — 15) tum höga eller högre, 

 något stadiga, tiivade stråu, livilka vid roten vanligen äro knälikt-ned- 

 tryekta eller der utveckla uppstående bladskott. Bladen äro mest platta 

 eller i kanterna inrullade, ofvan sträfva, temligen stadiga, med kort 

 och trubbigt snärp. Vippan är upprat; dess grenar äro under blom- 

 ningen utstående men bli merendels snart mycket utspärrade eller slut- 

 ligen riktade nedåt (m. e. m. hängande), särdeles de nedre, hvilka äro 

 3 — 5 från leden; f. ö. äro vippgrenarne raka, bara (utan småax) nästan 

 till raidten, de större greniga. Småaxen närmade eller tryckta till gre- 

 narne; de äro nästan jeranbrcda, vanligen 3 — 5-blommiga, omkring 2 

 linier långa och m. e. m. violetta, men också ofta gröna eller brun- 

 aktiga. Skärmskalen äro hinnaktiga; yttre kronskalen otydligt nerviga, 

 rund- eller uddtrubbiga. 



Växer på stränder eller andra fuktiga (barare eller trampade) 

 ställen, såsom vid gator och byggnader, rännstenar, diken o. d., i södra 

 och raedlersta Sverige samt invid kusten upp till Ångermanland och 

 Vesterbotten. — Bioramar i Juni, Juli; mognar i Ang. — På dyiga 

 stränder o. d. blir vippan stundom slakare, med hårsmala grenar (o: 

 G. capillaris Wahlb.); på mera sandiga hafsstränder deremot stadigare 

 med korta och alltid nästan uppräta sådana; stråen äro då vanligen 

 helt korta och talrika, utbredda åt alla håll och tätare tuvade (* pulvi- 

 nata Fr.). Sistnämnde varietet växer icke sällan ute i sjelfva vattnet 

 eller på ställen dit hafvet tidtals stiger. På torrare ställen (ini landet) 

 bli bladen slakare, grönare och småaxen mindre. De sednare omvexla 

 2 — 7-blommiga. 



Fagergräset bebor Europa, Caucasien, södra Siberien och Island. 

 Märkligt nog upptager Linni': (Mänt.) detta gräs endast såsom öster- 

 rikiskt (han erhöll det från JAcauiN); likväl samlade Ehrhart det vid 

 Upsala. I likhet med honom upptog Eetzius arten såsom Poa salina, 

 men tillade Poa arenaria, hvarmed han afsåg kust- och sandvarieteter. — 

 Fagergräset är ett utmärkt godt betesgräs, isynnerhet på hafsstränderna. 



* Glyceria conferta Fr., som växer vid vestra kusten, har mycket tät vippa 

 med tjocka och stadiga, alltid ut- eller uppstående, nästan alldeles småaxklädda grenar, 

 de nedre vanligen 5 från leden; småaxen större äu föregående arts, mindre än följan- 

 des, 5— 8-blommiga; bladen korta. — Fr. Mänt. II. Ands. Bot. Not. 1851 (medteckn.). 



* Glyceria maritima Wahlb. liknar temligen det vanliga Fagergräset, men är 

 mera blåaktigt, merendels något större och stadigare, med dubbelt längre och något, 



