495 



raedlersta Sverige upp till Ångermanland. — Bloraraar i Juni eller 

 Juli (Aug.); mognar i Juli, Aug. — I skugga blir vippan glesare, 

 blomborsten något längre och småaxen stundom nästan silfverhvita. — 

 Utbr. Europa, Algericn, Canariöarne, Caucasien, Siberien. 



Luddtåteln, "sora så ymnogt växer i Holland", såg Linné inom 

 Sverige först vid Gaxa på Öland (1741). Den är, särdeles på mullrik 

 sandjord, ett bland de bästa fodergräs i södra och medlersta Sverige, 

 såväl genom sin rika afkastning som sraaklighet för all slags boskap. 

 Den är mjuk, sötaktig och närande, ger ett godt både foder och bete, 

 samt fortkommer på alla jordmoner utom på styf lera. På utdikade 

 mossar passar den bättre än de flesta andra griis, och är också an- 

 vändbar på torrare, sandiga ställen. Sås helst om hösten tillsaramans 

 med Hvitklöver, Tuvtätel o. d. Till hö bör den slås då den börjar 

 blomma (Wahlberg). Kedan Kalm iakttog huru begärlig Luddtåteln 

 var för får och föreslår dess odling. — Enligt Dir. Stenberg kunna 

 gräsets rottrådar bli ända till 2 alnar långa, liksom hans många andra 

 rotundersökningar visa att växternas rötter i allmänhet ernå eu vida 

 större längd eller utsträckning än man vanligen tror. 



2. Lentäteln 



(Holcus mollis L.) 



har krypande och skottalstrande rotstock och är upptill glatt, endast 

 på bladen och de nedre slidorna glest småhårig. Stråen äro 2 — 3 

 fot höga och slankiga, bladen blåaktigt gröna. Vippan är teraligen 

 smal och gles, slutligen hopdragen, vanligen gröngul, äldre gulaktig 

 eller brungul. Småaxen äro nära dubbelt större än Luddtåtelns; skärm- 

 skalen långt spetsade. Ståndarbloramau är hårig vid basen; dess borst 

 sträf, nedtill knäkrökt, nående utom skärraskalen. 



Växer i skogar och lundar, pä torra, helst sandiga, ställen i Skåne 

 (allra, i det södra och medlersta), Halland och Bohuslän, i Blekinge, 

 på Öland, vid Calmar och Vestervik, på Gotland (Sproge), i Söderman- 

 lands-skären (sälls.). — Blommar i Juni, Juli. 



Lentäteln är utbredd genom nästan hela Europa och är dessutom 

 anmärkt i Algerien och på Madeira. Osbeck upptäckte den som svensk 

 vid Hasslöf i Halland, och i Bihanget till Linnés Fauna Suecica är 

 den upptagen bland Svenska Horans Novitier. 



«0. illeliea L. 



Småax 2- eller 3-blommiga, men den öfversta blomman könlös, 

 klubb- eller päronlik och icke sällan omslutande en eller annan dylik 

 mindre. Skärraskal kupiga, ra. e. ra. hinnaktiga. Yttre kronskalet 5 — 7- 



