514 



tydligt (o: Trichodiuia). — Finare, temligen speusliga gräs (vippans 

 grenar nästau hårsmala). 



a, Agrostis Trin. Skärraskal nästan lika stora eller det nedre 

 störst. Blomman alldeles hinuartaii, utan ämne till en an- 

 dra blomma; dess yttre (stundom enda) skal köladt, tvär- 

 trubbigt eller småtandadt, med eller utan borst. — Mång- 

 åriga arter med ganska små småax. 



1. Uvit- eller KryphveDeo 



(Agrostis alba L. — Agrostis stolonifera L.) 

 har merendels starkt krypande rotskott och bladgreuar, uppräta, sneda 

 eller nästan nedtryckta, släta strån, platta blad med aflåugt snärp och 

 långrundt-pyramidlik, vanligen blekgrön, gröngul eller blekviolett, mera 

 sällan något brun- eller rödaktig vippa. Vippans grenar stå ut under 

 blomningen, men sluta sig sedan ; de nedersta äro längst (hvadan vip- 

 pans pyramid- eller kägellika skapnad); deras smågrenar utgå mest utät 

 och åt sidorna och äro mera närmade, hvarigenom vippan blir delvis 

 tätare än hos nästa art. Skärrnskalen äro äggrundt-lansettlika, större 

 än nästa arts. Blomman är tvåskalig, det yttre skalet (nästan 5-ner- 

 vigt) dubbelt längre än det inre, vanligen borstlöst, men stundom sitter 

 en liten rak borst invid skalets spets. 



Växer (allm.) mest på fuktiga ängar och betesmarker, vid strän- 

 der, i diken o. d. (men också på torrare mark), både på soliga och 

 skuggiga ställen. — Blommar i Juli (Aug.); mognar i Aug, — Utbr. 

 hela Europa; Algerieu, Canariöarnc, Abyssinien, Caucasieu, Siberien, 

 Island. 



Arten omvexlar högst betydligt efter olika växställe o. d. Bäst 

 och vackrast utvecklad, såsom t. ex. på bördigare sjöstränder, har den 

 mer än alnshöga, uppräta strån, längre och bredare blad och stor och 

 rik, något slak och gles vippa. Från att* vara så ansenlig, varierar 

 den, icke sällan på nästan samma ställe, tills den blir endast 2 — 3 

 tum och helt nedtryckt. På somliga magra och blåsiga stränder blir 

 vippan lång och smal (kortgrenig), vanligen gulaktig. På sandiga och 

 öppna hafssträuder blir giäset merendels blägrönt och styft, mycket kry- 

 pande, strået lägre och vippan tät, axlik, med mindre småax (o: A. 

 stolonifera L. Skåne-resa). Men sådan arten mest eller vanligast upp- 

 träder, har den omkring fotshöga strån, endast delvis tät, icke sällan 

 något rödaktig vippa, nästan alltid vidt och bredt krypande skott. 



Krypbveneu passar bättre än nästa art och de flesta andra gräs 

 till säuing på sådana flygsaudsfäll, som genom andra starkare sandbiu- 



