526 



Öland) al D:r Wahlbom, provineialläkare i Calmar-län och eu LiuaéB 

 lärjunge. 



3®. j%lupeeut*UK L. 



Skärraskal omkring lika långa som den 1-skaliga blomman, plat- 

 tadt-kölade, utan borst eller udd, m. e. m. hopväxta nedtill. Kron- 

 skalet hinuaktigt, dubbelviket (och kanterna m. e. m. hopväxta nedtill), 

 med en nära basen utgående kölborst. Stift långa eller temligen långa; 

 märken långa. — Mjuka och mjukaxiga gräs. 



1. Ångskaflen 



(Aiupecuras pratensis L.) 

 är ett mångårigt, merendels temligen stort och bladrikt gräs med upp- 

 räta eller nederst kuäkrökia, släta, mest omkring 1^ aln höga eller 

 högre strån och 2 — 3 tum långt, alldeles trindt (cylindriskt), trubbigt 

 vippax. Rotstocken är kort och utvecklar vanligen korta bladskott. 

 Bladen äro omkring 3 linier breda, ha sträfva kanter och trubbigt 

 snärp; den öfversta slidan uppblåst vid midten. Axet är blekgrönt 

 eller m. e. m. violett, genom de håriga blomskalen mjukludet. Skärm- 

 skalen äro omkring 2 linier långa, obetydligt kortare än kronskalet, på 

 ryggnerven långt hvithåriga, spetsiga, hopväxta till nedom midten (|). 

 Kronskalet är 4-nervigt; den 5:e nerven (ryggnerven) bildar borsten, 

 som merendels är omkring dubbelt längre än skalet och nästan rak, 

 endast vid midten något krökt. 



Växer på fuktiga eller sänka, helst bördigare, ängar och marker, 

 allmän. — Blommar i Maj, Juni; mognar i Juli. — På sandig mark 

 blir rotstocken nästan krypande. Blornborsten omvexlar längre och kor- 

 tare, liksom hela axet, hvilket pä torrare, högre ställen blir glattare 

 och långborstigare. — Utbr. hela Europa; Algerien, Caucasien, Siberien. 



På lågländta ställen utgör Ångskaflen mångenstädes en väsentlig 

 del af gräsmarken. Den är ett bland våra bästa foderslag, både till 

 höskörd och bete, mjukt, saftigt och för kreaturen begärligt, och skulle 

 säkerligen odlas allmänt om icke den besvärliga frösamlingen och svåra 

 såningen lade hinder i vägen. Den är tidig och kan slås tvä gånger, 

 men ger ej sin fulla afkastning förr än efter tre år. Få grässlag ätas 

 begärligare af kreaturen än detta. Gräsmask skall aldrig angripa Ångs- 

 kaflen (emedan den är tidig och växer fort). Gräset bör helst odlas 

 på något sidländ, mullrik mark; det ger der rik afkastning och bibe- 

 håller sig länge. Det sås helst ensamt, höst eller vår. (Wahlbeeg). 



Ångskaflen kallas stundom Råggräs. Också kan den, såsom då 

 den sås på torrlagd, bättre kärrmark, bilda så bördiga ängar att de 



