Ö27 



likna rägäkrar. Dess rötter har Dir. Stenberg sett växa till 1-| eller 

 2 aluars längd. 



Pä det östra och inedlersta Sveriges stränder bildar Aiigskafleu, 

 helst pä dyig eller lös, tidtals våtare raark, en underart, A. nigricans 

 Horn., sona utmärker sig med större och yppigare växt (den blir icke 

 sällan manshög), blåaktiga strån, blagröna, bredare blad, bredare och 

 tuera klul)blikt, ludiiare och slutligen svartnande ax (o: Svart k af le); 

 den har vanligen starkt krypande rotstock med långa bladskott och 

 blommorna äro mindre med kortare (mest innesluten) borst. — Svart- 

 kaflen är ett ändå ypperligare fodergräs än den vanliga Ängskaflen, 

 och på feta strandängar torde den som sådant vara det förnämsta. — 

 Först upptagen som svensk och närmare bestämd i Fries' JJovitier. 



* A lopecu iiis ajfrestis L. (Akerkailenl :lr ettårig, vanligen oiiikriug fotshög 

 eller öJl^ot liöfjre, glatt, temligen spenslig, med 'J (eller 3) tum långt, men smalt, mer- 

 endels blå- eller rödaktigt ax. Skärm.-kaleu iijo stora, 21/2 linier långa, hopväxta till 

 u;irti raidten, niistan glatta, spetsiga, n.sgnt kortare iin k'roDskalet. Blomborsten är lång 

 och krökt. — Växer på leriga eller sandiga åkrar och gärden på Golland 'ooh Olaud); 

 annars endast på spridda punkter och mindre beständig, »åso.m vid Göiebon:, Stockholm, 

 Upsala (Ehrh.l. — Blommar i Jnni, Juli; mognar i Juli, .■\ug. — .Swartz anmärkte 

 Akerkaflen på Oland och tecknade den i Svensk Botanik. 



2. Kärtkaflen 



(Aiupecurus genicuiatus L.) 



är ett mångårigt, ra. e. m. blek- eller blågrönt, icke sällan något kry- 

 pande eller flytande gräs, som vanligen bildar temligen täta mattor. 

 Stråen äro mest 8 — 10 tum långa, knä- eller bågkrökta, så att axet 

 är ra. e. m. upprätt; de bli icke sällan greniga nedtill. Bladen äro 

 smala, stråbladen temligen korta; snärpet utdraget, trubbigt; slidorna 

 temligen vida. Axet är nära tumslångt eller längre, smalt som en 

 bönspenna, upptill något smalare. Skärmskalen äro trubbiga, obetydligt 

 sammanväxta, på ryggen långt håriga, endast linielånga. Kronskalet är 

 obetydligt kortare än skärraskalen; borsten något krökt. 



Växer på kärrmarker och våta ängar, på sötvattensstränder invid 

 eller uti vattnet, i diken och vattengropar, allm. — Blommar bäst i 

 Juni, Juli, men också seduare. — Förekommer stundom (i Lappland, 

 på Olands älvar o. a.) helt liten, med nästan trådsmala blad. — Bil- 

 dar två underarter, hvilka ock upptagas som egna arter: A. genicu- 

 latus Sm., som har vanligen gråaktiga eller mörkvioletta ax, violetta 

 eller brunaktiga ståndarknappar och blomborsten omkring dubbelt längre 

 än skalet; A. fulvus Sm., som är mera nedtryckt och blåaktig samt 

 hai- mest grönt eller gröngult, vanligen mindre, ax, brandgula ståndar- 

 knappar och blomborsten icke eller obetydligt längre än skalet. Båda 



