knap have et Par Fods Tykkelse. Hvor en Fold dériraod er bleven 

 vedligeholdt i sin Hellied, saaledes at Jordoverfladen i længere 

 Tid følger Foldens Bøininger, der traider Fjeldgrundeu sjelden 

 frem i Dagen. I Dalene er den gjerne dækket ved Udfyldninger 

 og paa Høideryggene klædt med N^aleskov, hvis Vegetation haade 

 er temmelig fattig paa Arter og desuden synes at være lidet af- 

 hængig af den underliggende Bergarts Beskaffenhed. 



Størstedelen af de Arter, der ere indskrænkede til den silu- 

 riske Formations Omraade, synes at forekomme paa Kalkstenene 

 og (de kalkholdige) Lerskifere uden Forskjel, medens dog enkelte 

 meget sjeldne Arter udelukkende voxe paa Steder, hvor større Kalk- 

 stenlag træde frem i Dagen. Paa saadanne Steder er Vegetatio- 

 nen gjerne fattig saavel paa Arter som paa Individer, maaske af 

 chemiske Aars ager (altfor stor Kalkgehalt f. Ex.), eller maaske 

 snarere paa Grund af Terrainets overordentlige Tørhed. Hvor 

 Lerskiferne ere ublandede, er Vegetationen rigere, men allerrigest 

 er den dog der, hvor Kalk og Lerskiferlag idelig vexle, saasom 

 især i de øvre siluriske Etager. Det er paa disse Steder, at 

 Christianiafloraen udfolder sin største Rigdom paa Arter; jeg vil 

 exempelvis nævne Malmøen, Næsøen, Brøndøen, Ostøen, Egnen 

 ved Vetrebugten og Leangbugten i Asker. 



Forvirringen af Bergarterne i de siluriske Egne forhøies end- 

 mere ved de utallige Gange, især af Grønsten, som gjennemsætte 

 Lagene. Da Gangene i Regelen ere meget smale, kan man ikke 

 spore nogen mærkelig Forskjel mellem deres Vegetation og de 

 siluriske Bergarters. Fra de paa begge Sider af Gangen voxende 

 Kalk- og Lerskiferplanter føres Frø i Mængde ind paa Grønste- 

 nene, og selv om disse ikke ere synderlig gunstige for Planternes 

 Trivsel, vil der dog stadig føres nyt Frø til, førend de ældre Indi- 

 vider gaa tilgrunde. 



For at komme til aldeles sikre Resultater maatte man kunne 

 anvende langt mere Tid, end der har været mig levnet. Hver Dal, 

 hver Kløft, var den end nok saa lille, maatte gjennemsøges paa 

 det Nøiagtigste; man maatte Skridt for Skridt forfølge Arterne 

 overalt inden deres Udbrednings Omraade; først da turde man 

 med Bestemthed vove at paastaa, at den eller den Art forekommer 



