n 



II. Kasviston topografia. 



a) Methodi kasviston topografian selvittämistä 

 varten. 



Ainoastaan pikaisen silmäyksen tarvitsee luoda kasvulli- 

 suuteen millä paikkakunnalla tahansa huomatakseen, että 

 kasveilla on tapana kasvaa määrätyissä yhdistyksissä, jotka 

 valtaavat isompia tai pienempiä aloja ja alati ilmestyvät 

 jokseenkin samanlaisina paikoilla, jotka tarjoovat niille sa- 

 manluontoisia fysillisiä ehtoja. Kuivilla hietamäillä kohtaa 

 maassamme yhäti kanervikkoja, notkoissa ruohoisia lehtoja 

 tai sammalisia korpia, vesiperäisillä mailla monenlaisten sa- 

 raheinäin muodostamia niittyjä tai sammalisia soita, j. n. e. 

 Tiede, joka selvittää minkäluontoiset nämät muodostukset 

 ovat, mitkä suhteet niille ovat ehtona, mitkä seikat niitä 

 synnyttävät, kutsutaan kasvi-topografiaksi. 



Vaikka kasvitutkijat aina aikaisimmilta ajoilta saakka 

 ovat ottaneet tehtäväkseen koota havainnolta kasvitopogra- 

 fian alaan kuuluvista suhteista, on tämä tieteenhaara kui- 

 tenkin vielä varsin kehittymättömällä kannalla. Senjälkeen 

 kuin Thurman, Lecoq ja A. De Candolle, muita mainitse- 

 matta, noin kolme tai kaksikymmentä vuotta sitten julkaisivat 

 arvokkaat tutkimuksensa kasvitopografiasta, on varsin vähän 

 käyty eelleen heidän jälkiään, paitse tällä vuosikymmenellä 

 etenkin meidän maassamme. Harvoista maista ovat sentähden 

 kasvistonformationit tieteellisellä tavalla edes selitetytkään 

 — meidän maamme piiristä kumminkin tarkemmin kuin 

 muualta, josta tulee kiittää Norrlin'in tutkimuksia; vaan 

 vielä niukemmin löytyy tutkimuksia niistä suhteista, jotka 

 synnyttävät eriluontoiset formationit, ja useita niiden tär- 

 keimmistä ehdoista on tuskin koettukaan tieteellisellä tavalla 

 määrätä. Vasta sitten kuin fysillisten, meteorologisten ja 

 kemiallisten tutkimusten avulla on selvitetty ne suhteet, 

 jotka ovat eri formationilajeille ehtona, voidaan tulla varsi- 

 naisesti tieteellisiin päätöksiin useista tärkeimmistä kysymyk- 

 sistä kasvitopografian alalla. 



