ROSA. ö.)< 



utvecklat linjesmalt); vanligen körtelfattiga, 

 nb-i:r nästan saknas: Horaosépalse.^ 



b VII. Cinnamomeae 



bb VIII. Pimpinellifolite 



Anm. 1. I Sverige saknas grupi^erna Gdllicce och Sysfylce, som båda 

 fordra ett sydligare luftstreck. Gallicce äro Heterosépal», utmärkta genom m. 

 stora, starkt färgade blr (»törnrosor»), stora blad utan körtlar undertill och 

 m. e. m. låg, körtelbärande stam (sfiledes på övergång till örtstam); bergs, 

 trakter. Systylce stå närmast Homosépalse: de skilja sig från alla andra Rosse 

 genom sammanvuxna stift; de europeiska äro låglandsväxter. 



2. Oö-former ha körtlar i foderbl:ns kant, siib-i:T pä foderbbns utsida. 

 Sub-former kallas adenocarpa, om körtelhår gå ned på nyponet och skaftet 

 (blmns skydd mot uppkrypande insekter). Adenocarpa (och tillika ob-f:r) äro 

 alla Heterosepalai utom flertalet Afzeliance o. Canince (men även bland dessa 

 är adenocarpien regel för alpformer, såsom R. orbicans* montdna o. huvudformen 

 av R. Chavini). På körtlar i bladkanten beror dubbelsågningen. 0&-f:r äro 

 nästan alla dubbelsägadc. Suh-fw med dubbelsågade bl. kallas siiper-f-.r. For- 

 mer med l-örtelfria foderhl. kallas: de starkt dubbelsågade j9roB-f:r, de svagt 

 dubbelsåg. per-i-.r, de enkelsågade grund-i:x. (Förr ansågos dessa skillnader 

 beteckna arter, men skarpa gränser saknas, och flera sådana >arter> kunna 

 anträffas på samma buske.) Infra-i:r bära körtlar på bladundersidan, snpra- 

 f:r även på översidan. 



3. Sådana former kunna genom insektl)esök pollineras frän andra buskar, 

 varför också hybrider ej äro sällsynta i deras bestånd, liksom i bestånd av 

 CrtHm«-arter. Korta, tätulliga stift äro däremot en anpassning för själv- 

 pollinering. 



4. Detta synes äga betydelse som skydd för nyponanlaget mot den heta 

 julisolen, så att ej mognandet för brådstörtat påskyndas. Canin» äro näml. 

 avpassade för ett blidare klimat än Afzeliana", med långvarigare höstvärme iör 

 fruktmognaden, och i nordligare trakter fordra Canin» därför kustklimat. 



5. Dessa två grupper (Rub. — A gr.) hava ej samma ensartade habitus som 

 de övriga inom Heterosepalse och ha därför ej som de blivit uppfattade som en 

 enda »art». De bilda ett mångformigt övergångsled mellan dessa. Liksom hos 

 Gallicce visar stmn tendens mot örtstam: några arter (t. ex. R. glntinösa) ha hela 

 stmn tätt körtelhårig, hos de flesta är körtelhårigheten föga mer än rudimentär 

 (liksom ej sällan hos Villosa?), under det stmn hos Afzelian» — Caninse är fullt 

 förvedad och aldrig körtelbärande. Storbladiga (macrophylla) och storblommiga 

 arter med mindre körtelrika blad (t. ex. R. tracliypliylla) förmedla övergången 

 till Gallicse; sådana, som fått körtelbeklädnaden allt mer förvandlad till hårighet 

 (t. ex. R. tomentélla) eller sakna den (i synn, en del glaucescenta arter), göra 

 övergången till Afz.— Can. synbarligen fullt kontinuerlig. — Centrum bildas av 

 ett antal småbladiga (microphylla) och småblmga arter med täta körtelprickar 

 på bladundersidan (såsom just R. rubiginösa o. R. agrestis). 



22 — 164295. Lindman, Flora. 



