ROSA. 349 



3, Stor latitud visar även variationen i sågtandning. Varje art varierar 

 lång- och /cori-tandad, 23 c o, 18 c; smal- och bred-tKnåaå, 14 o. 19; sällsyn- 

 tare är var. in- och w^-tandad samt truhh- och i((?f?-tandad, vilka båda varia- 

 tioners olikhet ses av 23 o. 18 och 15 o. 35. 



I avseende på arttypens variationer inom sektioner och grupper märkes 

 vidare: Stark hårighet (/iirfi-former) disponerar för bredbas- och lati-f:r, lik- 

 som även för kort-, bred-, in- och ^/'itö^-tandning; körtelrikedom i bladkanten 

 {ob- och pra^-i-.v) för ut- och wtZfZ-tandning (varav förklaras den vassuddiga 

 sågtandningen hos Villosse — Tomentosae, som dock å andra sidan såsom hirti-P.v 

 äro kort- och &)-ef?-tandade). Då kort-tandning även gäller udd-tanden, blir 

 den som igenkänningstecken för många arttyper så viktiga bladudden hos 

 hirti-fiT betydligt reducerad och likaså de för vissa arttyper karaktäristiska 

 vinkliga hörnen mellan mera raklinjiga konturstycken, så att bladsidorna bli 

 mer jämnrundade. Tillkommer då även microphylli, så blir bestämningen av 

 arttypen ytterst försvårad, och man får ofta söka efter småblad, där typen renare 

 framträder, för att på dem grunda bestämningen. Lyckligtvis växa sådana 

 hirti-f:r så gott som på alla icke allt för Rosa-fattiga lokaler tillsamman med 

 /raZbladiga av samma arttyp (en villosa eller tomentosa eller hirti-canina 

 t. ex, nästan undantagslöst med motsvarande afzeliana gl. eller canina vir. 

 eller gl.), och dessa senare kunna då ge anvisning till den riktiga bestäm- 

 ningen. 



Grupper med förlängning som allmänt grunddrag i blad- och tandform 

 (särsk. caniiKe vir. och ännu mera huvudmassan av de fi^inamo?» pa-artade — 

 dessa senare dock med otroligt stor variationslatitud) disponera däremot för 

 långtandning (hos hirti-f.r förlänges i så fall endast tandryggen, jfr 6 o. 7) 

 och förlängd bladudd, vilket även måste tagas i betraktande för att ej förvilla 

 arttypbestämn ingen. 



(Översikt över arter och underarter, ordnade efter arttyper, och deras plats i 

 grupperna, se sid. 350—355.) 



De svenska arterna ocli underarterna, ordnade efter arttyperna. 



1. Rubea-typen. 206, 18, 23—25. Smalbladstyp med till udd 

 utdragen bladtopp (längre än hos någon annan Rosa-typ), märkbar 

 som udd ännu på mellanbladen (c på alla fig.); bladsidor jämnt run- 

 dade (utan raklinjiga konturpartier o. vinkliga hörn); tänder korta, 

 smala, åtm. på nederbhn trubbade med åtböjd topp (hos en del un- 

 derarter på de övre bl:n mer utstående, spetsade till uddiga); a-bl. 

 (blomskaftets nedersta) med karakterist. topp, tvär till ngt intryckt, 

 typiskt starkt vidgad; taggar kraftiga (23), typiskt korta, klolika; 

 bark (utom hos skuggform.) rödbrun; blomfärg hög. Den allmännast 

 förekomm. av alla arttyperna; i v. Europa från Kristiania till Rhone 

 mångenstädes bildande bortåt hälften av hela Rosa- vegetationen, starkt 

 representerad även i ö. Asien och ö. Nordamer. Inom alla grupper 

 representerad av allm. arter, inom Gallica? av den med R. centifolia 



