Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, XI, n:o 3. 33 



En af de upjDgifter jag hade mig- förelagda under resan 

 var att särskild t aktge uppå floran i skärgården på ömse sidor 

 om Skiftet, hvilket sund, som bekant, antagits som naturhisto- 

 risk gräns österut för provinsen Åland, för alt om möjligt kunna 

 afgöra, huruvida denna gräns bör bibehållas eller icke. Innan 

 jag går att uttala mig härom, torde det likväl vara nödvändigt, 

 att först kasta en blick på vegetationen och ståndortsförhållan- 

 dena i nämda trakter. Härvid håller jag det för lämpligast, att 

 till först något närmare taga Brandö socken, den östligaste 

 i Åland, till tals, för att på så sätt vinna en utgångspunkt i och 

 för jämförelsen med trakterna närmast i öster och vesler. Jag 

 gör detta desto hällre, som just Brandö skärgård blef grundli- 

 gare undersökt än någon annan del af området. 



Såsom en blick på kartan utvisar, utgöres hela Brandö 

 skärgård af ett otal större och mindre öar, holmar, skär och 

 klippor. Af öarna, elfva till antalet, uppnår ingen någon mera 

 betydande storlek. Hvad klipporna, klobbarna och stengrunden 

 beträffar, ha de redan i det föregående blifvit beskrifna, hvarför 

 jag genast kan gå öfver att tala om holmarna och öarna. Be- 

 träffande stengrunden kan endast nämnas, att deras antal är 

 ytterst obetydligt och att de nästan alltid uppträda i förening 

 med fasta klippor. 



Såsom redan på tal om trädens utbredning i området 

 nämdes, saknar Brandö till största delen barrskog. Detta är 

 otvifvelaktigt denna trakts största och anmärkningsvärdaste egen- 

 domlighet, en egendomlighet som tillika är af genomgripande 

 betydelse med hänseende till vegetationens sammansättning. 

 Redan på afstånd, då man nalkas denna skärgård, fäster man 

 sig vid landets särdeles vid solsken egendomligt ljusa och bläcka 

 färgton så helt olika den dunkelgröna, nästan svarta färgnyans 

 som i allmänhet utmärker våra barrskogsrika skärgårdsholmar, 

 sedda på afstånd. Det ser ut, som om samtliga holmar vore 

 fullständigt kala, blott bestående af nakna bärgshöjder. Men 

 när man nalkas dem och småningom alt tydligare börjar urskilja 

 själfva vegetationen, då ser man, att de allra flesta holmar äro 

 kala endast upptill, nedtill däremot kransade af täta löfträds- 

 dungar. Ju längre in i själfva labyrinten af holmar man kommer, 



3 



