7. Vesterhavskystens Natur og Historie 109 



Klitterne. Det fjerde Bælte med egne Jordbundsforhold, som 

 vi her ved Vesterhavskysten have at gere med, er Klitternes. Fra 

 Skagen til Frankrigs Kyster strækker der sig en Bræmme af Klitter, 

 og fra Blaadandshuk til Texel i Holland ligger der en Ørække, der 

 i Hovedsagen er parallel med Fastlandskysten. og som danner en lige 

 Fortsættelse af Nørrejyllands vestlige Kystrand. Den gør umiddel- 

 bart Indtryk af at være fremkommen ved Sønderrivning af en fordum 

 sammenhængende Kyst, og dette bekræftes af historiske og natur- 



Fig. 57. Ribe Aas gamle Udlob, som im efterhaanden lukker sig og fyldes med Marskeng. (Fot. 1900 



af Eug. W.). 



historiske Vidnesbyrd. Disse Øer ere fra Nord til Syd: ved Halv- 

 øens Kyst fra G-raadyb til Eideren de nordfriesiske Øer, langs 

 Tysklands Nordkyst de østfriesiske og langs Hollands Kyst de 

 vestfriesiske Øer. 



Holde vi os til de nordfriesiske Øer, da kan vi dele dem i følgende 

 fire Grupper: 1) Sandøerne, som ingen Gest have (derfor ingen 

 Stene) og kun lidt Marsk: Fanø, Mane, Rømø. Hvor dybt nede de 

 ældre Dannelser ligge, vides ikke. 2) Gestøerne, hvis Kærne af 

 gammelt Land træder frem for Dagen, og som tillige have Klitter og 

 mere eller mindre af Marsk: Sild, Amrum og Fohr. Gesten træder 

 frem som høje, stejle Klinter (paa Sild) eller som grusede Skrænter 

 og Hælder eller i Klitdalene, og dannes dels af tertiære, dels af di- 

 luviale Masser. Amrum og Sild have næsten ingen Marsk, men af 



paa „Wurth^ „Worth^ „Worden", „Warden" eller „Warfen" (A'oMIII, S.283). I 

 Følge Kohl (I, S. 310, 333) og Detlef sen (I, S. 33, 40) skildrer Plinius med slaaende 

 Træk disse Høje, paa hvilke den „elendige Befolkning" („misera gens") havde op- 

 ført deres Boliger for at undgaa Havets Ødelæggelser. Marsken blev i Middel- 

 alderen ofte kaldt „paludes", d. e. Sumpe, fordi den i vaadt Vejr er saa moradsig 

 (Kohl ni, S. 16). 



