118 7. Vesterhavskystens Natur og Historie 



imorgen være, om end maaske ganske ubetydeligt, anderledes end i 

 Dag; uafladelige Forandringer foregaa, og gennem Aartusinder har 

 dette varet ved. Ved ingen af vore Kyster viser det sig tydeligere 

 end her, at Havet uafbrudt samtidig bryder Landet ned og bygger 

 nyt Land op. Endnu i vore Dage se vi Landet mange Steder vokse 

 baade ved Sandaflejring og ved Marskdannelse. Fanø, f. Eks., vokser 

 i Nordvest ved Sandaflejring, Rømø er vokset mod Vest og vokser 

 fremdeles ^ Manø vokser ligeledes lidt mod Vest, og paa Øernes Øst- 

 side og langs Fastlandets Kyst dannes der stadig Marskland. Men 

 i umindelige Tider har Havet samtidig virket nedbrydende og øde- 

 læggende, og virker saaledes endnu den Dag i Dag. Alle Vester- 

 havsøerne fra Skallingen paa Jyllands sydvestlige Hjørne til Texel i 

 Holland ere en Samling af Euiner, de sidste smaa Rester af en stor 

 sammenhængende Landstrækning, Minder om en fjern Tid, da Jylland 

 strakte sig langt længere mod Vest end nu. 



Vidnesbyrdene om disse store Landødelæggelser ere dels historiske, 

 dels geologiske. 



Mange tilforladelige historiskeBeretningerom de store Storm- 

 floders Ødelæggelser foreligge, og om hvorledes Havet langsomt, men 

 ustandseligt mange Steder tærer paa Landet; f. Eks. om Rantum 

 Kirke, der efter Forchhammer (1841,8.28) maatte flyttes i 1757, 

 fordi Klitterne gik hen over den, og i 1841 laa Stedet, hvor den 

 havde staaet, 700 Fod fra Land paa 12 Fod dybt Vand. Der kendes 

 mange Navne paa Kirker og Byer, som laa vest for Sild og Am rum, 

 og indtil 1440 ere efter Lauridsen 50 eller maaske endog 60 Kirker 

 gaaede til Grrunde. F. Geerz har udført et fortjenstfuldt Arbejde ved 

 paa sin »Historische Karte« (1886 og 1888) med overordentlig Omhu 

 og Flid at samle Navnene paa de undergaaede Byer og saa vidt mu- 

 ligt rekonstruere Landet ved Slesvigs og Holstens Vestkyst saaledes, 

 som det var for c. 250 Aar siden 2. 



Det er mest fra Sønderjyllands Vestkyst, at der foreligger Beret- 

 ninger om Stormflodernes Ødelæggelse, og det er jo rimeligt, at de 



1 Reinke (1903 B, S. 28, S. 86) udtaler den Tanke, som forøvrigt allerede findes 

 hos Kohl, at Rømø udviklede sig af en Sandbanke; Østranden var ældst. Fra 

 Vest af tilførte Havet nye Sandmasser, Engene vest for det østlige store Klitterræn 

 dannedes, og vest for dem opstod de nye Klitter, „die Vordiinen"; vest for disse 

 ligger nu den store Juvre Sande og Haffs Sande, som ere de yngste Dannelser, der 

 tilsyneladende vokse endnu og efterhaanden ville omdannes til et Klitlandskab og vel 

 ogsaa til Sandmarsk. Denne Opfattelse af Rømø er utvivlsomt ganske rigtig. 



* Om de store Stormfloder og Kystens Forandringer se Danktverth, Meyn, E. 

 Hansen, Lauridsen o. A., hos hvem anden Litteratur anføres; ogsaa f. Ex. Vaupell 

 (1855), Kohl (I, S. 45.). For Aggers Vedkommende J. Chr. Petersen (GT., I, 1877), 

 Østerbol (GT., % 1878). Om Ringkøbing Fjord se Bambusch, 1900. 



