7. Vesterhavskystens Natur og Historie 119 



have været desto større, jo nærmere man kommer til den store syd- 

 østlige Vesterhavsbugts inderste Krog, baade fordi Vandmasserne her 

 desto stærkere ville ophobes ved nordvestlige Storme, og fordi Landets 

 Sænkning bliver stærkere, jo længere man kommer mod Syd. 



At de nordligere Dele af Jylland ikke have været undtagne, vide 

 vi dog ogsaa. Andresen skriver (PT., 2), at indtil 1671 var Land- 

 tungen ved Agger Agerland med 8 Byer og herlige Enge, men saa 

 ødelagdes alt dette ved Sandflugt, Oversvømmelser og Bortskylninger. 

 Nu bor der intet Menneske paa hele Tangen undtagen i Lodshuset 

 paa den sydligste Ende^ 



De naturhistoriske Vidnesbyrd om Landets Ødelæggelse 

 vil man finde samlede hos Forchhammer (1841, 1846, AA), Me^n og 

 MaacJc. De ere navnlig de undersøiske »Skove« og Moser samt 

 Øernes Jordbundsforhold. 



Undersøiske Moser. Mange Steder omkring Øerne har man 

 i større eller mindre Dybde under Vandfladen paa Havbunden truffet 

 Moser med Trælevninger. Længst i Nord, ved Esbjerg, har Rartø 

 undersøgt en Mose, der naaede fra Tundratiden til op i Egetiden^. 

 Lidt sydligere, ved Tjæreborg, har Raunkiær set Fyrrestubbe i 

 Havbunden (1889, S. 323). Ved Manø, IV2 Mil VNV. for Rømø, er 

 der fundet Egerodder i Sandet, og mellem Rømø og Fastlandet samt 

 mellem Føhr og Fastlandet ligge Fyrreskove i over 3 m Dybde under 

 vanlig Flodstand; vest for Sild er der fundet Moser med Fersk- 

 vandsplanter og Birkestammer. Meget omtalt er, at man paa sine 

 Steder ved Sild i Ebbetiden paa Vaderne graver Tørv, den saakaldte 

 »Tuul«, og har gjort dette saa langt tilbage i Fortiden, at endog 

 Saxo Gramaticus kan fortælle, at man udvandt Salt af den (Forch- 

 hammer 1846, S. 95; Meyn, S. 743— 745). Hartz har i en fortjenstlig 

 lille Artikel (1903) hævdet, at denne Tørv er postglacial, men at der 

 ude paa dybere Vand maa være ældre Moser, hvori der blandt andet 

 findes Gran, saaledes som Knuth først paaviste, samt Avn o. a. 

 Planter, som tyde paa en interglacial (eller præglacial?) Oprindelse^. 



Disse undersøiske »Skove« og Moser fortælle med tilstrækkelig 

 Tydelighed, at store Landstrækninger ere sunkne ned under Havet. 

 Denne Sænkning af Landet har været ofte omtalt, siden Forch- 



1 Mest bekendt fra nyere Tid er Stormfloden 1825 (27.-28. Nov.), der gennem- 

 brød Aggertangen og forvandlede Limfjorden til et Sund. Denne Aggerkanal var 

 aldeles tilsandet i 1875. 



^ Efter Andresen skal der ogsaa ved Agger findes undersøiske Moser med Eg 

 (PT., 2). Jvfr. endvidere Hartz i Rambusch, „Ringkøbing Fjord". 



» ^rtrteanfører den vigtigste Litteratur om „Tuul". Se fremdeles Æ.StoZ/ey (1905). 



