122 '^' Vesterhavskystens Natur og Historie 



holdene nu ere, maa de kunstigt beskyttes af Diger for ikke at 

 gaa til Grunde; Værnet i Vest er forsvundet. Lignende Marsk- 

 land har efter Meyns Antagelse ligget vest for Amrum og for 

 Sild, paa hvilken vi endnu træffe Tertiærtidens Dannelser 

 faststaaende^. Forchhammer ger ogsaa opmærksom paa (1846. 

 S. 90), at Størrelsesforholdene hos Hj ærtemuslingen (Cardium edule) 

 ligeledes tale for, at Vesterhavet tidligere var mindre bevæget 

 end nu. 



Ogsaa Klimaet maa formentlig have været anderledes end i Nu- 

 tiden, da Fyrren ikke længer trives godt langs Nordvest-Europas 

 Kystland (se Warming, 1904). 



Naar Ødelæggelserne af Landet begyndte, kan ikke siges, men 

 utvivlsomt Aartusinder tilbage, længe for den historiske Tid. Efter 

 Forchhammers Anskuelse (1846) var Rækkefølgen af Begiven- 

 hederne følgende: 1) Den store nordeuropæiske Sænkning, der for- 

 beredte Kanalens Gennembrud; 2) Marskdannelsen, især i de inderste 

 Dele af den Bugt, som Vesterhavet den Gang var; 3) Kanalens Dan- 

 nelse, Golfstrømmens Indtrængen gennem den; 4) Nutidsforholdene. 



Ved disse Landødelæggelser blev der ogsaa skaffet Materiale til 

 Veje til Klitternes Dannelse. Allerede Forchhammer udtaler, at 

 Klitsandet hidrører fra Brunkulformationen; Meyn kommer ligeledes 

 til det Resultat, at ved Blaavand og foran Sild og Amrum var det 

 tertiære, men andre Steder diluviale Landstrækninger, der grundlagde 

 Klitterne 2; det fra Gletscherne udskyllede Flodsand har naturligvis 

 ogsaa spillet en vigtig Rolle. 



Ogsaa Slikken maa vel for en stor Del stamme fra de samme 

 tertiære og diluviale Jordlags finere Dele (Glimmerleret o. a.), og 

 endnu den Dag i Dag levere vel Bovbjerg og andre Lerklinter ved 

 Vesterhavet og maaske ogsaa Kridtklinterne længere nord paa Bi- 

 drag til Marsken. Andre Bidrag maa de store tyske Floder og Ha- 



^ Meyn udtaler (1. c, S. 682), at denne vestlige Barriere maaske var „ein Hohen- 

 zug von Kaolinsand mit untergeordneten Banken von Limonitsandstein". „In jedem 

 Falle lag das hohe Amrum einst wie ein gewaltiger diluvialer Hiigel . . . immitten 

 ausgedehnter Marschlandscliaften, welche im fernen Westen von einer Diinenkette 

 unisåumt waren". Ligeledes ragede Fohr og Sild som hededækkede Højder op 

 over det lavere Land, som dels var Marsk, dels Mose eller Sandmark. Et Marsk- 

 land med en Udstrækning af 50 — 100 C Mile skal efter hans Mening være draget 

 ned i Havets Dybder øst og vest for de nordfriesiske Øer. Dog kan man natur- 

 ligvis intet sikkert vide om Beskaffenheden af det forsvundne Land; sandet Jord- 

 bund vilde lettere rives bort af Havet end leret. 



^ Meyn 1. c. S. 665): „Das hoch aufgethttrmte Dunenland [paa Sild] ist 



gånzhch aus einem zerstorten, Aachen Tertiårlande entstanden; dies muss also eine 

 viel grossere Ausdehnung gehabt und weit nach Westen gereicht haben". Om 

 Amrum se 1. c, S. 678. 687. 



