128 ^- Sandvaderne 



aks (Potamogeton pectinatus), Characeer, Blæretang- (paa smaa Stene), 

 og hvor man ser Søstjerner krybe om paa Bunden eller Krabber ile 

 om mellem Planterne. 



Intet Sted har man dog saadan Lejlighed til at gøre Bekendtskab 

 med Sandormen som paa Vesterhavets Vader, der ligge tørre i Ebben. 

 Her kunne de findes i Millionvis. Det er et højst ejendommeligt Syn, 

 naar Vandet næsten er løbet bort fra Bunden, men et tyndt Vandlag 

 endnu staar over denne og Sandormeskuddene rage op over det; nær- 

 ved ser man da det blinkende Vand mellem Ormeskuddene, hvis 

 Millioner give Vaden et ejendommeligt, nupret Udseende, men længere 

 ud i Synskredsen smælte de sammen til et sammenhængende Bælte 

 med en ejendommelig mørkbrun eller brungraa Tone (Fig. 66). Naar 

 Vandet er helt løbet bort, ligger Sandormevaden matbrun og glansløs 

 som paa Billedet. Dens Bund er fast; Forbindelsen mellem Mano og 

 Fastlandet sker i Ebbetiden ved Vogne, og rask rulle de hen over 

 de haarde Sandflader, men hvis Vognen kører uden for de Hjulspor. 

 Færdselen har frembragt, vil man straks mærke paa dens Stunten og 

 Støden, hvor haarde Sandormeskuddene og Bølgeslagsribberne kunne 

 være. 



Om Sandormenes Levevis har Wesenberg-Lund meddelt en Del Iagt- 

 tagelser (1904, 1905), til hvilke henvises. Af de to ved vore Kyster forekom- 

 mende Arter er Arenicola marina L. almindelig, vistnok overalt, medens 

 A. ecaudata Johnst. synes sjælden. Sandormen bliver indtil 15 Tom. lang; 

 dens Rør er U-formet; hver Gren indtil c. 30 — 40 Cm. lang. De to Grene 

 ere indbyrdes parallele og staa vinkelret paa Overfladen. Den ene Gren 

 ender med en Tragt, der har faa (omtr. 4 — 6) Centimetres Tværmaal og 

 Dybde, og denne Tragt fremkommer derved, at Ormen slubrer sandblandet 

 Vand i sig, naar Havbunden er vanddækket; gennem den anden Aabning 

 skydes Ekskrementerne op til Overfladen, efter at de i Sandet værende Næ- 

 ringsdele, vist især Smaadyr og organiske Smaadele, ere fordøjede. Billedet 

 (Fig. 67) viser baade Tragtene, i hvilke der staar Vand, til Dels med en Støv- 

 samling paa Midten, og Ekskrementhobene, af hvilke nogle skødes op netop 

 under Fotograferingen. 



Sandormen er et stille levende Dyr, der ikke med sin gode Vilhe synes 

 at gøre Udflugter uden for sin Bolig. Paa Vesterhavets Sandvader maa 

 Ormens Levevis være noget forskellig fra den, som den fører paa de stadig 

 vanddækkede Steder; thi paa Vaderne er den en Del af Døgnet næsten 

 Landdyr og kan da formodentlig ingen Næring tage til sig; paa de stadig 

 vanddækkede maa den kunne gøre dette til alle Døgnets Tider; hgeledes 

 foregaar Ekskrementaflejringen paa Vaderne aabenbart ogsaa kun til visse 

 Tider. 



De af Sandorme beboede Vader synes at maatte have ret fint og ens- 

 artet Sand ; paa Grusbund trives de næppe, lige saa lidt som paa Mudderbund. 



Foruden Sandormen findes der navnlig følgende andre Dyr paa 

 Sandvaderne: Hj ærtemusling (Cardium ediile), Sandmusling (Mya 

 arenaria), der kan sidde lige saa dybt nedgravet i Sandet som Sand- 



