136 9- Sandalgerne 



algernes, navnlig- ved Vesterhavet, paa de store Sandflader, der her 

 findes, »Høj sand ene« eller »Sandenes som vi maa omtale noget 

 nærmere. 



Der er Steder hvor Yesterhavskysten ikke begrænses af en smal 

 Sandstrand, men af store, jevne. graabrune Sandflader, over hvilke 

 man færdes som paa et Stuegulv. Fanøs brede, hvide, stenfri Strand 

 ved Badehotellerne er bekendt for mange; fortsætter man fra denne 

 nordefter, kommer man til en stor, jævn Sandflade, der paa General- 

 stabens Kort kaldes »SørenJessens Sande«, og som danner det nord- 

 vestlige Hjørne af Fanø (se Kortet S. 114); det er en c. 1600 m bred 

 Flade, regnet fra den yderste Spids ind til Klitfoden, som til daglig 

 sædvanlig er over Havfladen. Den er en ung Dannelse, opstaaet i 

 forholdsvis ny Tid derved, at Havet her ophober nye Sandmasser; 

 Fanø vokser her i Nordvest og har efter Klitrækkerne at dømme 

 længe vokset her paa samme Maade som Rømø (se S. 118, Note); Kortet 

 viser nemlig, at Klitterne ligge i bueformede Rækker, skilte ved Grøn- 

 ninger med smaa Søer, og der kan ikke være Tvivl om, at den ene 

 Klitrække har lagt sig uden for den anden, og at dette endnu er i 

 Gang, hvad de lave Klitter og Sandhøje af bl. a. Triticum junceum 

 paa Veststranden vise (se Fig. 38, S. 75). 



En lignende Sandflade findes i Bugten mellem Gammel Manø og 

 Ny Manø, og ud for denne Bugt (Kortet S. 116 og Fig. 73), og en anden 

 meget større findes i den nordlige Del af Skallingen, eller snarere: 

 hele Skallingen er egentlig en saadan Højsande, paa hvilken Klitter 

 have optaarnet sig. Skallingen er den Halvø, som med en Længde 

 af c. 15 km strækker sig fra Blaavandshuk mod S-SØ. Den er en 

 uendelig øde og trist, mennesketom Ørken, en vildsom Samling ar 

 Klitter og Sandflader, hvor man ikke træffer en eneste Boligø, ikke 

 eet Menneske og næppe andre større Dyr end Maagerne, der i ilsom 

 Flugt svæve hen over den, og enkelte Firben, der smutte om i Klit- 

 terne. Naar man paa en trykkende hed Sommerdag, hvor ingen Luft- 

 ning bringer nogen Svaling, møjsommeligt arbejder sig frem gennem 

 dens glødende Sand og blændes af det stærke Lys, der kastes tilbage 

 fra Sandhøjene, gribes man paa en betagende Maade af Stedets Stil- 

 hed og storslaaede Ensomhed og foler sig hensat i en fjern Ørken. 

 Der hviler en ejendommelig Poesi over dette Land, der gør det ufor- 

 glemmeligt for den, som een Gang har gennemvandret det; den har 

 faaet sit Udtryk navnlig i Thomas Langes fængslende Fortællinger 

 (bl. a. »Fra Eventyrets Land«). 



I Skallingens nordlige Del er der en stor Sandflade, som skiller 

 den sydlige, klitrige Del fra Ho og Blaavand, og som ses paa Fig. 70. 



* I nyeste Tid er et Fyrtaarn opført paa Sydenden. 



