9. Sandalgerne 141 



saa er det heller ikke Lerets sædvanlige Farve, som de faa. De have 

 dog ikke den samme Farve og den samme Fasthed overalt; de kunne 

 tværtimod være ret stærkt plettede, og medens man i det Store og 

 Hele overalt finder en mærkværdig fast Bund at træde paa, saa at 

 Fodtrinnene ikke blive dybe, mærker man dog en vis, ringe Forskel 

 paa de forskellige Steder. Der er Pletter, som ere ejendommelig 



Fig.73. Sandflade v.f. Mano, mell. Gammel og Ny Manø. (Fot af E.W.; Juli 1903). 



grønlig-brune eller graa-brune, og disse ere de fasteste; Fladen er paa 

 dem næsten dækket af et Skorpelag, og Fodtrinnene blive staaende 

 med skarpe Kanter; der er andre, som ere lysere og mere have vaadt 

 Sands sædvanlige Farve og tillige ere lidt blødere at træde paa. Paa 

 de første er der en tæt Vegetation af Blaagrønalger i Bunden, og 

 denne bliver saa fast derved, at disse Alger kitte Sandkornene sam- 

 men til et skorpeagtigt Lag; paa de sidste er denne Skorpe bleven 

 ødelagt af Vand og Vind. 



Fig. 73 viser en saadan Sandflade vest for Mandø ; man ser tyde- 

 lig Modsætningen mellem de Dele, hvor det løsere og blødere Sand 

 ligger med sine mange smaa Skaller og Skalstumper, og de Dele, 

 hvor Skorpen ikke er bleven forstyrret af Vand og Vind, men ligger 

 brunliggraa og hvidplettet (de hvide Pletter ere formodentlig Saltud- 

 skilning i tørt Vejr), og tillige staar med en fast, næsten skarp Kant 

 mod de andre Partier. 



