13. Lermarsken ved Vesterhavet 201 



tynde, smudsig grønne, slibrige Overtræk paa Slikbundens Overflade, 

 otte pletvis. Paa andre Slikvader synes de at maatte være til Stede 

 i endnu større og i alt Fald til visse Tider meget paafaldende 

 Mængde. Flere Forfattere som Meyn, Buchenau og KnutJi, om- 

 tale det Fænomen, at »Vaderne blomstre«, som Beboerne kalde det. 

 Meyn skriver, at man om Foraaret ser den ellers sortegraa Vade 

 over vidt strakte Flader dækket af en mørkegrøn Farve; »Vaden 

 blomstrer« siger Landmanden. I Solskinnet bliver det grønne lysere ; 

 det tørrer ind og bliver til sidst til en gul eller brun Skorpe, dannet 

 af de sammenfiltrede Traade af en »Konferve«, Hofman Bangs oven- 

 for omtalte »Landdanner«, Microcoleus chthonoplastes. Buchenau om- 

 taler det samme Fænomen, men tilføjer, at Kystbeboerne i Vadernes 

 Blomstring se et glædeligt Tegn paa Landdannelsens Fremskriden. 



Jordbunden i Slikvaden er altsaa et j^derst fint, mere eller 

 mindre sort, undertiden mørkt blaasort ByM; det kan være graaligt 

 af indblandet Sand, der straks viser sig for Følelsen, naar man gnider 

 en Prøve mellem Fingrene. Men Overfladen er altid lerbrun, og 

 dette brune Lag kan naa en Tykkelse af nogle faa Centimetre (f. Eks. 5) 

 og er skarpt afsat mod det underliggende sorte. Det er den samme 

 Farvemodsætning som paa Sandvaden, og Grunden er formodentlig 

 den selv samme, om man end maa antage, at det her ikke alene er 

 Svovljern, men ogsaa organiske Masser, der fremkalde den. 



Hvad Overfladelaget angaar, har C. Wesenberg-Lund gjort en 

 interessant og vigtig Iagttagelse, nemlig at det for en meget stor 

 Del er dannet af Ekskrementer af de utallige smaa Snegle, som leve 

 her. Dyrelivet paa en saadan dyndet Slikvade er nemlig meget for- 

 skelligt fra det ovenfor omtalte paa Sandorme- og Slikkrebsvaderne. 

 Han meddeler herom følgende (1904, S. 18). 



Dyrelivet paa Dyndvaderne. Af det rige Dyreliv, som 

 ellers holder til mellem Bændeltangen ved vore Kyster, findes her 

 kun svage Spor; Zosteraens Blade ere altid rene. Talrigst ere 

 Krabberne af Slægten Hyas. Under Bændeltangen skjuler en Del 

 Flyndere sig. Sandormen mangler eller er sjældnere og kun pletvis. 

 Stærkest repræsenterede ere Bløddyrene med Arterne Littorina 

 littorea, Mytilus edulis, Ponfolimax capitatus O. F. M, samt Hydro- 

 bia'er og Rissoa'er. Interessantest synes de smaa Arter at være, der 

 ogsaa optræde i uhyre Masser. De meget smaa, sorte og nøgne 

 Snegle, Pontolimax'erne, kunne optræde i saadanne Mængder, at Vaderne 

 farves sorte. Hydrobierne kunne ligeledes være i enorme Mængder 

 og findes ikke blot paa Zostera- Vaden , men ogsaa i det følgende 

 Bælte, Kvellerbæltet. Desuden er der i Slikken en Fauna af smaa 

 Børsteorme, Eundorme, Ostrakoder og Kopepoder foruden strandet 



