214 13. Lermarsken ved Vesterhavet 



Niveau'er er utvivlsomt; men selv faa Centimetres Højdeforskel kan 

 forandre Plantevæksten. Jordbunden synes ellers over store Stræk- 

 ninger ens, saa at den ikke spiller nogen Rolle i dette Spørgsmaal. C. 

 Weher er af samme Mening (1892, S. 196). 



Det Spørgsmaal er ofte blevet fremsat, hvor meget Marsk- 

 engene vokse i Højde i Løbet af f. Eks. et Aar; men det lader 

 sig umuligt besvare i Almindelighed, da den ene Eng har andre Be- 

 tingelser for Vækst end den anden. Væksten af Tipperengene, f. Eks., 

 er meget svagere end af Marskengene ved Sønderjylland, og dette af 

 to Grunde: der findes intet Tidevand, som regelmæssig, Dag efter 

 Dag og Aar efter Aar, fører Slik ind over Engene, og Mængden af 

 Dynd, som findes i Fjorden og ved Storme kan blive rørt op og af 

 Strømmen ført ned mod Sydvest til Engene, er næppe betydelig. Det 

 er dernæst ikke nær saa næringsholdigt som Slikken i Marsken [Ram- 

 husch, 1900, S. 18 ft.). Man kan om Marsken i Almindelighed kun sige, 

 at dens Højde afhænger af Flodens Højde i den paagældende Egn; 

 saa langt som Floden gaar op, kan Marsken vokse. Men som Regel 

 er det uendelig tynde Lag, som hver Flod afsætter. Forchhammer 

 siger (1841, S. 30): »Der gives Steder, hvor der vel gaar et halvt 

 Hundrede Aar, før Tilvæksten beløber sig til 1 Fod, og der er andre 

 Steder, hvor det samme naaes i 6—8 Aar.« Undertiden tilføres store 

 Mængder paa een Gang, men da er Kvaliteten sædvanligvis slet, 

 sandet eller grusblandet, f. Eks. ved en «Isflod«, der optraadte den 

 7.-8. Jan. 1839. »De dybt liggende Vader vare tilfrosne og dækkede 

 med Is; da Floden trængte frem med stor Hæftighed og betydelig 

 Højde, medførte den en saa overordentlig Mængde Is gennemtrukken 

 med Ler, at dette paa mange Steder efterlod et 8 Tommer tykt Slik- 

 lag«. Isen kan altsaa ogsaa komme og bortføre Slik, der er opsamlet 

 gennem mange Aar. Reventlow siger, at Forlandet (d. e. det* uden 

 for Digerne liggende Marskland) kun højner sig 1 Fod i hundrede 

 Aar ad naturlig Vej, men i Jahdebugten ere Vaderne blevne for- 

 højede 6 Fod i eet Aar ved kunstig Landvinding. 



En Marskeng vokser raskest i Begyndelsen; det er klart, at 

 jo ældre og højere den er, desto sjældnere vil ny Slik tilføres. Til 

 sidst hører Væksten helt op. Det er jo sikkert, at en betydelig 

 Sænkning af den sydlige Del af Halvøen ned under Havfladen har 

 fundet Sted i geologisk ny Tid (se Kap. 7); det synes da ret be- 

 synderligt, at Marskengen ved Ribe Aa ligger saa højt over Vand- 

 fladen, som den gør (se Fig. 112); men ganske vist gaa Stormfloderne 

 jo endnu ofte op over den og undertiden helt ind til Ribe, saa dens 

 store Højde skyldes maaske blot Marskengenes sædvanlige Vækst. 



