260 17. Forandringer af den færdige Strandeng 



sønderjydsk og betyder Løb gennem eller mellem Sandvaderne (Ebbe- 

 rende). I Egnen omkring Ringkøbingfjord har det formentlig op- 

 rindelig haft samme Betydning (Tipperhalvøen lignede en Gang Sand- 

 vaderne ved Sønderjyllands Kyst), men det bruges nu om næsten alle 

 kanal- eller bæklignende Vanddrag, enten de er aabne i begge Ender 

 eller tillukkede ved Vegetation eller Tilsanding, altsaa baade om 

 egentlige Loer og om Vanddrag, der en Gang var Loer men nu er 

 lange, smalle Søer eller Vige« (1. c. S. 8). 



I vistnok alle typiske Marskenge ved Vesterhavet findes der lange, 

 bugtede Loer, der ligne Aaer og Bække. De ere højst besynderlige 

 Fremtoninger, som vi næppe har anden Steds i Danmark, i alt Fald 

 ikke nær saa karakteristiske. Betragter man Kortet over Manø 

 {S. 116), faar man uvilkaarlig det Indtryk, at 3 eller 4 store, bugtede 

 Aaløb løbe fra Vest til Øst ud i Havet, og man spørger forbauset, 

 hvordan det er muligt, at der fra de vandfattige Klitter og den kilde- 

 løse Marsk kan paa dette ubetydelige Areal (Manø er omtr. et Par 

 Kilometer lang og bred) udspringe saa mægtige Vandløb. Men disse 

 Vandløb ere ikke Aaer med fersk Vand, der stadig strømmer fra 

 Landet ud til Havet, de ere Loer, gennem hvilke Havets Vand daglig 

 strømmer i begge Retninger, to Gange ud og to Gange ind i 

 hvert Døgn, og det kan strømme med ret stor Fart; da Bølgeslaget 

 ogsaa hjælper med, nedbrydes deres Bredder derfor ogsaa ganske paa 

 samme Maade som andre Vandløbs; de udhules ind under Grønsværet, 

 der kommer til at hænge ud over Bredden eller til sidst falder ned 

 {Fig. 131); den gamle Marskbund brydes ned og skylles bort, og 

 Vandet, som løber ud ved faldende Vande, er derfor ganske uklart. 

 I vistnok mange Tilfælde var Loen oprindelig en snorlige Grøft, som 

 Beboerne havde gravet for Engens Afvanding, men snart blev. 

 den lige saa bugtet og mæandrisk som alle naturlige Vandløb. 

 Paa Fanø hjælpe de mange Vandrotter, som bo i Engene og ved 

 Loerne, ogsaa kraftigt med til at bryde Bredderne ned (se Hullerne 

 til højre paa Fig. 131). Loerne kunne være dybe og brede; den Lo, 

 som ses paa Fig. 132, er paa dens fjerneste synlige Del saa bred 

 som en lille Aa; Ligen vil være i Stand til at springe over den, og 

 den er tillige saa dyb, at man umulig kan vade over den (Dybden er 

 vistnok 1 — IV2 m); men ud ad mod Havet taber den sig saa hurtigt, 

 at man lettelig kan vade forbi dens Munding, og indad mod Land 

 synker den, som Billedet viser, ned til et ganske ubetydeligt Vand, 

 der med to Grene taber sig i den Corophium-Vade, som ses i For- 

 grunden. 



Loerne ere undertiden saa talrige og store, at de væsentlig for- 

 mindske det nyttige Land; C. Bruun anfører, at paa Hamborger- 



