286 1^- Syltengens Økologi 



At Tuestauderne dernæst ere saa talrige, niaa vel sættes i For- 

 bindelse med, at Bunden (undtag-en i ung Sandmarsk) er saa fast 

 (leret) eller dannet af saa sejt et Filt af Eedder og Rodstokke, og 

 af samme Grund træde Vandre- Jord stauder saa stærkt tilbage. 

 Knolde og Leg mangle aldeles; dette maa vel sættes i Forbindelse 

 med, at Plantelivet paa Strandengene ikke har nogen lang Hviletid 

 og særlig ingen Tørtid. 



Kryb stauderne ere tilsyneladende meget faatallige; men naar 

 Hensyn tages til, at denne Livsform i det Hele ikke er meget talrig, 

 er det maaske ikke saa faa endda, og hertil maa bemærkes, at af 

 disse faa Arter optræde de to Græsser med en stor Mængde Indi- 

 vider, og navnlig Andel spiller jo en særdeles vigtig Rolle. Denne 

 Livsforms Nærværelse maa formentlig sættes i Forbindelse med, at 

 Bunden er fugtig, hvilket fremmer Roddannelsen fra Skuddene (jvfr. 

 Warming's »Lagoa Santa«). 



Syltengens Fysiognomi og Bladformer. Syltengene ere væsentlig 

 en Græsvegetation med mange andre Urter indstrøede. Planterne 

 danne sædvanlig et sluttet Tæppe, hvilket især skyldes den Om- 

 stændighed, at de dominerende, græslignende Arter have selskabelig 

 Vækst paa Grund af rig Udvikling af Vandre-Skud {Krybstauder og 

 underjordiske Vandre-Stauder, nemlig Andel, Harril, Rød Svingel, 

 Krybhvene og Glaux). Dog kan der seknndært danne sig mere eller 

 mindre nøgne Pletter i Tæppet, hvad der omtaltes i Kap 17. Under- 

 tiden er Vegetationen saa tæt, at den i Forbindelse med den mor- 

 agtige Jordbund bliver et ejendommeligt blødt Tæppe at vandre 

 paa. Vegetationens Højde er kun ringe, i Regelen kun faa (5— 

 12) cm for Bladenes Vedkommende, medens Blomsterstandene rage en 

 hel Del højere (indtil 20—30 cm) op. 



Strandengene have gennemgaaende mørkegrønne eller blaa- 

 liggrønne Toner, især paa de lavere og fugtigere Niveau'er, hvor 

 Andelgræsset fremhersker, og hvoi- det plejer at holde sig sterilt. 

 Graalige Pletter ere ofte indstrøede, fremkaldte af Strand-Malurt 

 eller sjældnere af Obione-Arterne. Mange Arter have i alt Fald paa 

 visse Pletter en rødlig Tone. men dette gælder mest Salturterne 

 (Chenopodiaceerne), naar Bunden er dem for tør, og Statice. Strand- 

 engene have saaledes ikke Ferskvandsengenes frisk grønne Tone, og 

 de staa ogsaa tilbage for dem i H. t. Blomsterpragt og Blomsterduft, 

 saa vel som i Ijøvbladenes Bredde og Formrigdom. 



Af Bladtyper er der følgende. Græsserne og de græsagtige 

 Planter (Cyperaceerne, Juncus- Arterne samt Triglochin) have smalle, 

 mere eller mindre trinde eller traadformede og opad rettede 



