21. Strandplanternes Blomsterbiologi og Frøspredning 307 



slutning at sige: det blæser altid ved Vesterhavskysten, derfor ere 

 Blomsterne fortrinsvis tilpassede til Vindbestøvning ^ 



Om nogle af de Arter, som jeg henfører til denne første Gruppe, kan 

 nogle egne Iagttagelser fra Danmark meddeles. 



Plantago maritima og Triglochin maritimum ere saa udprægede Vind- 

 bestøvere og ere tillige mange Steder saa talrige, at Støvler og Klæder kunne 

 blive gule af deres Støv, naar man i Blomstringstiden færdes paa Marsk- 

 engene, og paa Vandhullerne i disse kan Vandet være dækket af et gult 

 Lag af Støv. Plantago maritima har i øvrigt Protogyni som de andre Arter. 



Stærkt støvende ere ogsaa Scirpus maritimus og Se. Tabernæmonfani. 



Juricus Geranli's Blomster aabne sig lidt op paa Dagen; de 3 røde, 

 stærkt snoede og papilløse Grifler udfoldes, og de gulhvide Støvdragere, der 

 ere kortere end Blosterbladene, blottes. 



Om Ghenopodiaceernes Blomstring foreligge kun faa Iagttagelser. Sali- 

 cornia omtaltes ovenfor (S. 155). Suæda inaritima's Blomster ere kun IV2 — 

 2 mm. i Tværmaal, og blegt grønne som Løvbladene; de aabne sig lidt, 

 saa at Blosterbladene staa opret, hvorpaa de gule Støvknapper en efter en 

 anbringes over Midten af Blomsterne, over Støvfanget, uden dog i Alminde- 

 lighed at berøre det. Blomsterne ere homogame eller svagt protandriske 

 (Warming 1890, S. 222). 



Beta maritima er paa Jersey fundet med Honningdannelse og Insekt- 

 besøg (se Knuth II, 343). 



Om disse og de øvrige Chenopodiaceer se i øvrigt Knuth. 



Insektbestøvning. Resten af Saltbundens Arter har Blomster 

 med farvet Bioster, og de fleste danne Honning; de ere da indrettede 

 til Insektbestøvning og besøges faktisk ogsaa af Insekter. I øvrigt 

 kom Knuth med H. t. flalligerne til det Resultat, at de Arter, hvis 

 Honning er halvt skjult, ere de fleste; næst dem følge Arterne med 

 hovedfoi'mede Stande og Biblomsterne. Sommerfugleblomster mangle 



^ Knuth synes tilbøjelig til at gøre denne Slutning; han mener, at „som Følge 

 af Vinden synes de vindbestøvende Planter at fremherske." Om Halligernes Blom- 

 sterforhold siger han: „Es ist dies ein ungemein holier Procentsatz, doch tindet dies 

 seine Erklarung in den åusserst windigen Standortsbedingungen. Man kann sagen, 

 dass Je mehr ein Standort dem Winde ausgesetzt ist, desto grtisser auch die Zahl 

 der vi'indbliithigen Pflanzen." Behrens sætter ogsaa Antallet af de mange Vind- 

 bestøvere paa Spikeroog i Foraarstiden i Forbindelse med Insektverdenens Faa- 

 tallighed. Verhoeff, se Note 1, S. 308. 



Knuth gaar utvivlsomt for rask til Værks, naar han har paa det Rene, at In- 

 sektlivet paa de fire Øer Romo, Sild, Amrum og Fohr i H. t. Rigdom ligefrem 

 staar i Forhold til, hvor beskyttede Øerne ere mod Blæst. Romo skal være fattigst, 

 fordi den ikke har høje. beskyttende Klitter; Sild er noget rigere, Amrum endnu 

 rigere og Fohr rigest. Skulde dette, hvis Forholdet altsaa er rigtigt, ikke snarest 

 sættes i Forbindelse med forskellig Rigdom paa Plantesamfund, navnlig Marsk- 

 dannelse og Plantninger. At Amrum med dens store Marsk og mange Træer er 

 meget rig, synes mig naturligt. 



