64 



mæssige Rækker. Blomsterne sidder enkeltvis henimod Spidsen af 

 Grenene og har en hængende, klokkeformet og mere aaben, dybere 

 fliget Krone end hos Kantlyng ; den er hvid og med purpurfarvede 

 Tænder. løvrigt er Bygningen af Blomsten og Bestøvningen i det 

 væsentlige som hos Kantlyng. Ikke hvert Aar prydes Plantens 

 Tuer af de nydelige Blomster, men det synes, som om blomsterrige 

 og golde Aar veksler med hinanden. Griffel og Kapsel har en 

 anden Form end hos Kantlyng (Fig. 9). 



Tav. 588. A. Kantlyng. Fig. 1. Plante i naturlig Størrelse (et lavt 

 Individ), blomstrende. Fig. 2. Stykke af en Gren med 4 Blade (forstørr.). Fig. 3. 

 Blomst (Vi). Fig. 4. Støvdrager (Vi). Fig. 5. Moden Kapsel ('h). — B. Moslyng. 

 Fig. 6. Blomstrende Plante i naturlig Størrelse. Fig. 7. Gren med Blomst (Vi)- 

 Fig. 8. Støvdrager (Vi). Fig. 9. Moden Kapsel (Vi). 



589. Læderløv, Chamædaphne calyculata (L.) Moench. 



Ligesom de foregaaende er Læderløv vel en nordisk Plante, 

 men den gaar dog langt sydligere og er ikke i egentlig Forstand 

 en Fjældvækst, men en Moseplante, hvis Hjem er Højmoser 

 (Sphagnummoser), hvor den findes under lignende Forhold som 

 Rosmarinlyng (BNF, S. 116). 



Den hører til de nordiske Planter, som trives i et udpræget 

 kontinentalt Klima, derfor træffes den dels i det nordligste Sverige 

 og i Finland, dels længere sydpaa, i Øst-Preussen og det nordlige 

 Polen. I den koldere Del af Nordamerika (Canada) er den vidt 

 udbredt. Derimod mangler den i de nordiske Lande, hvor Klimaet er 

 mere insulært, saaledes baade i Danmark og Norge samt i Island; ej hel- 

 ler i Grønland, hvor kun Kystegnene er planteklædte, findes den. 



Læderløv er nær beslægtet med de to foregaaende Arter og 

 med Rosmarinlyng (BNF, Tav. 148), men anseligere, en indtil 1 m 

 høj, stedsegrøn Busk. De læderagtige og aflangt ovale Blade har 

 en tilbageslaaet, brusk agtig Spids og er fint savtakkede i Randen 

 (Fig. 3); paa Oversiden er de graaligt mørkegrønne, underneden 

 lysere. De nye Blade er først opret stillede, senere fladt udbredte ; mod 

 Vintren hæver de sig atter op i lodret Stilling, hvorved de menes 

 beskyttede mod for stærk Bestraaling og Fordampning; samtidig 

 antager de, som hos mange andre Lyngplanter, en brunlig Tone. 

 Om Foraaret vender de tilbage til den horisontale Stilling og an- 

 tager atter den mere grønne Farve, i det de bliver mere end et Aar 

 gamle. Bladenes graalige Tone skyldes de især paa Undersiden tæt 

 siddende skjoldformede Haar, der skal kunne suge Fugtighed af damp- 

 mættet Luft. Disse Haar findes paa næsten alle Plantens Dele. 



