128 



643. Kveller, Salicornia herhacea L. 



Indenfor Nordens Flora hører Kveller eller Salturt til de mest 

 ejendommelige og særprægede Arter af Blomsterplanter. Den er i 

 udpræget Grad halofytisk, vokser kun paa saltholdig Bund og træffes 

 ved mange af Danmarks Hav- eller Fjordkyster, men ganske særlig 

 paa dyndet eller leret Jord. Hvor der endnu den Dag i Dag fore- 

 gaar en mere eller mindre tydelig og virkningsfuld Nydannelse af 

 Marskarealer, saaledes paa Østsiden af Fanø og andre Vesterhavs- 

 øer, kan denrie mærkelige Plante have sin væsentlige Andel i 

 Fremkomsten af nyt Land. Helst vokser den paa de grunde, mod 

 altfor voldsomme Vandbevægelser beskyttede Flader, der ved Tide- 

 vandsskiftet snart ligger oversvømmede, snart tørre; og bedst 

 trives den paa den fede Slik- eller Dyndbund, der med Floden 

 afsættes paa de vel beskyttede Kyster eller i rolige Vige. Her 

 danner Kvelleren store, ensartede Bevoksninger, hvor de enkelte 

 Individer ofte staar nogenlunde tæt. Utvivlsomt vil et saadant 

 „Bælte" af Kveller tilbageholde en vis Part af de Slikdele, der er 

 opslemmede i Vandet, naar dette ved Ebbens Indtræden trækker 

 sig tilbage. Herved bliver Bunden, om end næsten umærkeligt, lidt 

 højere Aar efter Aar, og der skabes Muligheder for, at andre 

 Blomsterplanter kan trives; særlig gælder dette den paa Tav. 655 

 afbildede Annelgræs, der efterhaanden bliver mere og mere talrig, 

 medens Kvelleren aftager i Antal. 



I Norge er Kvelleren ikke sjælden paa lerede Strandkanter; 

 den gaar mod Nord til Troms Fylke. 



Kvelleren er enaarig, med en temmelig lang og mere eller 

 mindre grenet Pælerod. Oftest er Stænglen opret og rank, indtil 

 30 cm høj, men ikke sjældent, mest vist paa tørrere Bund, ser 

 man Individer, hvis Stængel er nedliggende. Meget paafaldende er 

 det, at Stænglen er delt i korte, cylindriske Led, der er kødede 

 og saftige. Egentlige Løvblade mangler; men ved hvert Led ser 

 man en meget lidt fremtrædende Vold, der er en svag Bladdan- 

 nelse. Stænglen er stærkt grenet, og Grenene er korsvis modsatte, 

 oprette eller lidt udstaaende; de har ligesom Stænglen en grønlig, 

 ligesom glasklar Tone ; dog kan man, særlig paa tørrere Vokse- 

 pladser, finde Bevoksninger med en stærkt rødlig Farve. Stængel og 

 Grene, hvis Overflade ved deres kødede Karakter er i væsentlig 

 Grad forøget, besørger her den Optagelse af Kulsyre fra Luften, 

 som ellers er en af Bladenes vigtigste Funktioner. Samtidig er ved 

 Bladenes rudimentære Udvikling den transpirerende Overflade stærkt 

 formindsket, saa at ogsaa Vandoptagningen er mindre ; dette hænger 



