Epipactis. XX, 1. 579 



Drej. n. 870; Rchb. 483; H. N. XIV, 68; Serapias Scop., 

 H. 899; S. longifolia L. ; Helleborine latifolia F. D. 267. 



De nedre Blade bredt, de øvre smalt lancetformede; Blom- 

 sterne nikkende; de ydre Perigonblade æg-lancetformede; Læbens 

 ydre Led hjerteformet eller nyreforraet; Frugtknuden duunhaaret. 



V2 — 1' liøi. De ydre Perig-onbld. blegbrune, de indre og Læbens 

 nedre Led hvide med- røde Striber, det ydre Led hvidt. 7. 1\. 



I vaade Enge og Moser, forekommer hist og her i alle danske 

 Provindser. 



b. Læbens ydre Led spidst. Udløbere 0. 

 {Euepipactis Irm.) 



1129. E. latifolia [All. ped. 2, p. 152] (Bredbladet H.) 

 Drej. n. 871, H. N. XIV, 67; Serapias L., H. 898; Epipactis 

 Helleborine 4 viridans Crantz, Rchb. 488. 



Bladene*) bredt ægformede, spidse, langs Nerverne fiint 

 duunhaaret-rue , tætsiddende (omtr. 2 — 3 Gange længere end 

 Ledstykket ovenfor samme); iT/asew tætblomstret, alsidig; Blom- 

 sterne under og efter Blomstringen udstaaende ; Perigonhladene 

 spidse, aabne, længere end den klæbrigt duunhaarede Frugt- 

 knude ; Læbens yderste Led bredt hjerteformet, tilbagebøiet, 

 dets Bukkel jævn, i Gjennemsnit rundagtig. 



1 — 2' høi. Stgl. opadtil klæbrig-haaret. Bid. mørkgrønne (de 

 nedre omskedende uden Plade, de øvre æg-lancetformede). Blst. 

 grønne, alm. indvendig skident violetrøde. 7 — 8. 1\. 



I Skove, ved levende Hegn o. a. skyggefulde Steder: alm. paa 

 Halvoens Østkyst, i det sy å\. Fy en og paa -Oerne, sparsommere 

 i Sjæll. 



1130. E. microphylla [SwartzVet. Ae. Handl. 1800 p. 232] 

 Serapias Ehrh.; S. latifolia F. D. 811; Epipactis Helleborine 

 1, microphylla og 3, varians (viridiflora Irm.) Rchb. 484 og 

 487. 



*) Da Bladene hos Arterne i denne Slægt ere meget forskjellige i 

 Farve, Størrelse og indbyrdes Afstand paa forskjellig Høide af 

 Stængelen, er her stedse, naar ikke andet udtrykkelig er nævnt, 

 Tale om de midterste og meest fuldkomment udviklede Blade. 



37* 



