ENGE. 



Uet, der først og- fremmest giver vore soramergrønne 

 Enge deres Præg', er de mange sninkke og fintformede Græs- 

 arter, der Åar efter Aar skyder op af den bløde fugtige Jord 

 med deres lange, smalle — linjeformede — Blade, deres ranke, 

 leddede Stængler og' deres fine skællignende eller hindeagtige 

 Blomster, der er samlede i en Top eller i et Aks. Plante- 

 dækket og- da navnlig Græsdækket er paa Engene saa tæt, 

 at det bidrager til at give Landskabet dets Karakter, og da 

 Planterne tillig-e sædvanlig- er høje — fodhøje — , ses Jord- 

 bunden ikke. De fleste Græsarter er fleraarige Planter, det 

 vil sige, deres Liv varer flere Vækstperioder — flere Somre — . 

 Det samme gælder for en stor Del de mange smuktblomstrende 

 Engplanter, hvis iøjnefaldende Blomster hidlokker og- vejleder 

 utallige Insekter, der bærer Støvet rundt mellem de forskel- 

 lige Planter af samme Art og saaledes fuldbyrder Krydsbe- 

 støvningen, medens paa den anden Side Engenes store aabne 

 Flader frembyder gode Bestøvningsforhold for de ved Vindens 

 Hjælp bestøvede Græsser. Paa Grund af de gunstige Fugtig- 

 hedsforhold i Jordbunden, idet Engene er lavt Jordsmon, der 

 navnlig forekommer ved Bredderne af Vandløb, omkring Ind- 

 søer og Fjorde ved Havet, er Enggræsserne ikke udstyrede 

 med særlige Værn mod en for stærk Fordampning — de kan 

 saaledes ikke rulle deres Blade ind som mange Planter, der 

 vokser paa tørre og sandede Jorder — derimod er Bladene 

 ofte, som hos mange andre Solplanter, foldede, og denne 

 Foldning tjener vel til Dels som Værn mod den stærke Plask- 

 regn, idet denne da virker mindre voldsomt paa Bladene, 



1 



