GRÆSMARKER. 



Lig-esom de saftige Eng'e breder ogsaa de mindre fugtige 

 Græsmarker deres grønne Tæppe over vide Strækninger, men 

 deres Plantevækst er lavere og mere aaben end Engenes. 

 Forskellen stammer mest fra Jordens Fugtighed, idet Græs- 

 markerne er højere beliggende end Engene, hvoraf følger at 

 de ikke udsættes for større Fugtighed end den, som den al- 

 mindelige Nedbør bringer dem. De afmejes ikke som Engene, 

 men afgræsses kun. Græsmarkerne her i Landet, som i de 

 fleste nordevropæiske Slettelande, har rimeligvis oprindelig 

 været bevoksede med Skov. Fra ældgamle Tider har Græsset, 

 der dækker en saa uhyre stor Del af Jordens Overflade, 

 spillet en Rolle i Menneskenes Forestillinger, i Overtro og 

 Sagn. Græsset kaldes »Jordens Haar«, og efter et gammelt 

 Sagn tog Vorherre, da Adam blev skabt: Sten til Knogler, 

 Skyer til Hjerne, Dug til Sved og Græs til Haar. — I 

 Middelalderen plejede forelskede Ynglinge at kaste et Græs- 

 straa efter den Kvinde, deres Hu stod til, og tog hun det 

 op, var det Tegn paa, at hun gengældte deres Følelser. 

 Derfor synger ogsaa Walter von der Vogelweide: »Mich hat 

 ein Halm gemachet fro; Er giht, ich still genade finden — « 

 da han havde modtaget et Straa fra sin Tilbedte, og hun 

 derved havde vist ham, at han havde fundet Naade for 

 hendes Øjne. 



Paa Engene og Græsmarkerne findes undertiden runde 

 bare Pletter, der er omgivne af en Ring af Græs, som er 



