172 



Lærkesporen maa derfor, som saa mange andre Planter, ty 

 til Insekternes Hjælp, og til Insektbestøvning er dens Blomster 

 da ogsaa udmærket godt indrettede. For at naa Honningen, 

 der findes i Bunden af den næsten ^'2 Tomme (12 Millimeter) 

 lange Spore, sætter Insektet sig paa det nederste af de to 

 ydre Kronblade eller paa de to indre, og idet det stikker 

 Snabelen ned i Sporen, trykker det de indre Kronblade ned, 

 medens den stive Griffel med de omsluttende Støvdragere 

 beholder sin Stilling og altsaa bringer Støvmassen i Berøring 

 med Insektets Bugflade. »Paa denne Maade har man set en 

 Bi — Anthophora pilipes — , hvis Snabel er ^A Tomme (omtr. 

 20 Millimeter) lang, besøge den ene Blomst efter den anden. 

 Blomsterne udvikler sig nedenfra opad i Klasen, og Bien be- 

 gynder derfor ogsaa med at besøge de nederste Blomster, der 

 maaske allerede har mistet deres Støv, men hvis Ar er rede 

 til at modtage Støv fra en yngre Blomst; Bien afgiver altsaa 

 dette og modtager kort efter en ny Beholdning fra de øvre 

 Blomster. Den almindelige Bi kan ikke naa Honningen med 

 sin ^A Tomme (6 Millimeter) lange Snabel; ikke desto mindre 

 besøger den ofte Lærkesporen, men for at samle Støv i sine 

 »Kurve«, hvorved den selvfølgelig ogsaa kan udføre Frem- 

 medbestøvningen. « 



Den hulrodede Lærkespore blomstrer i April og Maj og 

 findes ikke sjælden i Løvskove, helst paa løs Muldjord. Under- 

 tiden er Blomsterne hvide. Navnet »Nonneurt«, der navnlig 

 bruges i Sverrig, stammer antagelig fra Middelalderen og 

 tyder paa, at den fandtes i Klosterhaverne; den vokser ogsaa 

 hyppig paa Steder, i hvis Nærhed der i tidligere Tider har 

 ligget Klostre, fra hvilke den sands3iiligvis er forvildet. Til 

 Jordrøgfamilien hører den smukke Haveplante Di el ytr a eller 

 H j e r t e b 1 o m s t. 



Stinkende Storkenæb. 



(Geranium Rohertiånuni). 



Stinkende Storkenæb af Storkenæbfamilien har op- 

 stigende langhaarede Stængler, der sædvanlig er rødlige. 



