ANDRA KAPITLET 



tillgång, äro de nedan utförligt skildrade i mera än ett afseende märkliga 

 sydberg — naturens drifbänkar om man så vill — , hvilka hysa talrika syd- 

 skandinaviska arter långt norr om gränsen för dessas mera sammanhängande 

 utbredningsområde. Denna i våra dagar stänkvisa förekomst, hvilken till 

 stor del har sin orsak i ett i kap. 6 närmare omtaladt varmare skede i 

 vår floras historia, har beredt ganska stora svårigheter, då det gällt att 

 fullt förstå den nordsvenska florans reaktion mot den nutida värmetill- 

 gången. 



Äfven bland de sydskandinaviska arterna, af hvilka mera än ett 

 hundratal i detta arbete kommer under behandling, finner man naturligen 

 en stor olikhet i värmefordran de skilda arterna emellan. Från den ofvan 

 nänmda öfvergång.sgruppen, hvilkens arter äro strödda med aftagande fre- 

 kvens mot norr, finnes en hel serie till sådana, som fordra så mycken 

 värme, att de blott i allra sydligaste delen af här behandlade område, i 

 Dalarnes och Värmlands mest gynnade sydberg, träffats å någon enstaka 

 lokal, medan centrum för deras utbredning ligger kring södra Östersjön 

 eller sydligare. Exempel äro Ävena pratcnsis, Carlina vu/gans, Evony- 

 mus enropceiis, Malachiuin aquatiaiui, RiDumculus polyanthenios. Seduin 

 rupestre, Senedo jacobtva m. fl. 



Detta olika värmekraf tar sig ett ganska påfallande uttryck däri, att 

 många arter i de nordliga fjälldalarna äro uteslutande bundna till syd- 

 bergens allra varmaste lokaler, i mellersta Norrland träffas de redan på 

 emot söder exponerade backsluttningar och andra halfgynnade lokaler, 

 medan de i södra Norrland växa litet hvarstädes. En sådan art är smult- 

 ronet {Fragaria vcsca), om hvilket vi, på grund af att frukten är efter- 

 sökt, har haft jämförelsevis lätt att insamla ganska ingående upplysningar. 

 Ett annat exempel är lönnen och hasseln, hvilka endast finnas inom syd- 

 östra Norrland. Utmed kusten skjuta hvarderas utbredningsområde upp 

 i en smal kil med långt åtskilda lokaler (kartan 4 och fig. 21), och de 

 äro träffade uteslutande i de varmaste bergrötterna; redan i Medelpad 

 och norra Hälsingland finnas enstaka skogsdungar på kullarnas sydslutt- 

 ningar, hvarest de lefva i mer eller mindre glesa löfskogsbestånd, medan 

 de i södra Hälsingland äfven träffas i öppnare bäckdalsbestånd. 



Af det nu sagda framgår, att de sydskandinaviska arterna alla äro i 

 våra dagar i mer eller mindre hög grad främlingar inom den nordsvenska 

 vegetationen, härskarne, de i egentlig" mening klimatiskt tillpassade arterna, 

 äro de nordiska. Inom deras område hållas vissa ståndorter af skilda or- 

 saker besatta dels af fjällarter såsom Saxlfraga-ariev m. fl. i sydbergen, Betula 



