1 8 ANDRA KAPITLET 



För arter, som skola kunna hålla ut på de starkt vattengenomsläppande 

 morängrus-, rullstens- eller sandmarker af växlande typ, hvilka intaga 

 en väsentlig del af landets areal, är det absolut nödvändigt att kunna 

 nedbringa viktiga sidor af lifsarbetet till ett minimum under nu nämnda 

 torrtider, på samma gång, som de stå beredda att omedelbart begagna 

 en ny arbetsmöjlighet, hvilken kommer med hvarje ny kraftigare nederbörd, 

 Frånsidan af denna konstruktion hos de dominerande arterna i vår vege- 

 tation är, att den totala arbetseffekten blir rätt ringa; våra skogar växa 

 sakta, våra torra naturliga beten producera litet. Men å andra sidan gif- 

 ves, med de resurser växtvärlden hittills förmått skaffa sig, ingen möjlig- 

 het att uttaga mera af ifrågavarande ståndorter. 



Flertalet af vårt lands xerofyter ha därjämte ganska begränsade 

 värmebehof, d. v. s. de äro att hänföra till hvad som förut benämnts de 

 nordiska arterna eller i åtskilliga fall till fjällarterna. Såsom exempel på 

 utpräglade fjäll xerofyter kunna nämnas Dryas samt ripbäret (Arcto- 

 staphylos alpina), klockljungen (PJiyllodocc arnilca), Azalea procjunbeiis 

 m. fl. ericineer, äfvensom ej få fjällarter med öfvervintrande blad såsom 

 Rhodiola rosea, Saxifraga co ty le don m. fl. 



De nordiska xerofyterna äro äfven rätt talrikt företrädda i våra 

 nordliga skogstrakters flora. Dit höra våra bägge viktigaste skogsträd, 

 framförallt tallen, men äfven granen, flertalet af de ris, som bilda under- 

 vegetationen i våra torrare skogar: lingon,, kråkbär, ljung, nijdlon, linncBa, 

 vidare Pyrola sccunda. P. minor samt en del gräs med öfvervintrande 

 blad (dessa bilda dock öfvergången till de nedan omtalade xerofila tropo- 

 fyterna) äfvensom talrika mossor och lafvar. 



Det torde vara på sin plats att här påpeka, hurusom de nordiska 

 xerofyterna utgöra hufvuddelen af vegetationen ej blott på den torrare 

 fastmarken utan äfven pä stora delar af de vattenrika myrmarkerna inom 

 öfre Sverige. Detta kan låta som en motsagel.se, men orsaken ligger däri, 

 att det stagnerande bruna, på lösta humusämnen mycket rika vatten, 

 hvilket är det enda, som där stå växterna till buds, endast med stor svå- 

 righet kan upptagas. Därför har myrarnas vegetation en fullt så xerofil 

 eller vattenbesparande utrustning som någonsin de torra backarnas flora. 

 Tallen och granen ha svårt att reda sig där, tranbär (Oxycoccus), odon 

 (Myrtillns uliginosa), rosling (Androineda polifolia) erinra i byggnad all- 

 deles om de skogens ris som ljung, kråkbär, lingon m. fl., hvilka mer eller 

 mindre talrikt träffas äfven på mossarnes yta. 



Ehuru bland xerofyterna de nordiska arterna fullständigt dominera, 



