DEN NORDSVENSKA FLORANS EKOLOGISKA HUFVUDGRUPPKR 



3. Mesofila tropofyter (en stor del af sydbergens arter samt 

 i södra Norrland en del af löfskogarnas arter). 



4. Hydrofila tropofyter (nägra få kärr- och vattenväxter). 



5. Hydrofyter (flertalet af på något djupare vatten lefvande arter). 



De ekologiska hufvudtypernas geografiska fördelning och bety- 

 delse. 



A. F. W. ScillMPER har i sin »Pflanzengeographie auf physiologischer 

 Grundlage» lagt hufvudvikten på att söka utreda, hvilka delar af växtvärlden, 

 som inom respektive geografiska onnåden närmast motsvara de rådande 

 klimatiska förhållandena och hvilka, som intaga en mera underordnad plats 

 och för sin tillvaro ha att tacka lokalt verkande afvikande förhållanden. 



De förra eller de i egentlig mening klimatiska räxfsainJiällciia sam 

 mansättas inom Nordsverige i allt väsentligt af nordiska xerofyter samt 

 nordiska xerofila tropofyter. Dessa äro fullkomligast tillpassade 

 för vårt klimat och våra markförhållanden, det är därför de, 

 som geografiskt sedt bilda hufvuddelen af vegetationen; de 

 vidsträckta barrskogarna och de otaliga myrarnas växttäcke. 



Vi äga emellertid i Nordsverige äfven andra klimattyper. Skogslandets 

 torra och kalla klimat ersattes på fjällsluttningarna delvis af ett fuktigt 

 och kallt. Där råder björkregionen, och i den utgöres floran väsentligen 

 af mesofila tropofyter med en svagare elier rikare inblandning af xerofila 

 tropofyter alltefter markbeskafifenhet och läge inom halföns bergstrakter. 

 Än högre upp inom fjällregionens mycket kalla och torra klimat dominera 

 xerofyter med större eller mindre inblandning af xerofila tropofyter. 



Se vi på de cdafiska ^ växtsainhällena blir bilden en annan. Den 

 största utbredningen äga de, som samlat sig kring de rinnande vattnen, 

 utmed hvars sidor alltid en smalare eller bredare markremsa finnes med rik- 

 lig grundvattenstillgång, vare sig detta står nära ytan eller träder t>am 

 under form af källsprång eller dylikt. Afven sjöarnas stränder äro i sin 

 mån hknande ståndorter. Alla de växtsamhällen, kända under ganska skif- 

 tande namn, löfängar, bäckdalar, grankälar, lunddälder m. fl., i hvilka 

 de mesofila tropofyterna rikligare ingå, fordra dylika existensbetingelser 

 och ha i alla tider fordrat det. Vi kunna därför med full säkerhet säga- 



^ Härmed förstås sådana på växtlifvet inverkande faktorer, som ej direkt ha samband 

 med klimatet utan med markens kemiska och fysiska egenskaper. 



